Справа № 942/2021/19 
Провадження № 33/810/56/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., розглянувши «10» квітня 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 10.04.1997 Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на постанову судді Новопсковського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Новопсковського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року громадянина  ОСОБА_1  визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Також з ОСОБА_1 стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 420,40 грн.

У постанові суду зазначено, що 28 листопада 2019 року о 17 год. 20 хв. по польовій дорозі в с. Соснівка - с. Костянтинівка водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21063 н.з. НОМЕР_3 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження у передбаченому законом порядку медичного огляду на стан сп`яніння відмовився у присутності двох свідків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  порушує питання про скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження по справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
В обґрунтування своїх вимог вказує на відсутність доказів, які б свідчили про його керування транспортним засобом 28.11.2019 року о 17.20 год. та стверджує, що того дня на польовій дорозі біля с. Костянтинівка, Новопсковського району, зламався його автомобіль. Близько 17.00 год., коли він ремонтував автомобіль, до нього під`їхали невстановлені особи із зброєю, не представилися та почали вимагати документи, але він відмовився. Після чого ці особи почали погрожувати йому притягнення до відповідальності за порушення прикордонного режиму, і вже тоді він зрозумів, що ці особи є прикордонниками. Потім прикордонники наказали йому залишатися на місці та викликали поліцію. Через 1,5 години на місце події прибули двоє поліцейських та запропонували йому пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, але він відмовився, пославшись на те, що він не керував транспортним засобом. Однак відносно нього поліцейські склали протокол, але будь-якої відеофіксації не здійснювали.
Вважає, що показання свідків ОСОБА_2  та   ОСОБА_3  не можуть бути допустимими доказами через їхню зацікавленість у розгляді даної справи. Вказує на те, що зі слів даних свідків та підтверджено матеріалами справи, відносно нього на місці пригоди прикордонниками було складено адміністративний протокол за порушення правил прикордонного режиму.
З цих же підстав, на переконання апелянта, не можуть бути допустимими доказами й показання свідка ОСОБА_4 , який є патрульним поліцейським та проводив відеофіксацію на місці події. Разом з цим апелянт наголошує, що у відеозаписі доданого до протоколу ДПР №217375 від 28.11.2019 відсутня дата зйомки, а само відео не відноситься до подій, які відбулися 28.11.2019 року, про що він заявляв під час судового засідання 14.02.2020 року. Тому вважає, що у суду не було законних підстав посилатися на вказаний доказ в обґрунтування його винуватості. Також апелянт звертає свою увагу на те, що з приводу вказаного відеозапису слушними були доводи його захисника про те, що матеріали справи не містять посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис.
Водночас, апелянт вказує, що суд безпідставно не врахував доводи його захисника про те, що працівниками Луганського прикордонного загону ВПС «Білолуцьк» Луганської області відносно нього була складена постанова про накладення адміністративного стягнення № 001297 від 28.11.2019 року, а тому вважає, що цей доказ є вирішальним, оскільки спростовує пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в частині того, що 28.11.2019 року він - ОСОБА_1 керував транспортним засобом. 
Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на допущене судом першої інстанції грубе порушення його прав, передбачений ст.268 КУпАП, оскільки справу було розглянуто без його участі, хоча ним було подано заява про відкладення справи з 26.02.2020 року на іншу дату через хворобу.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Компаніець В.В. не з`явилися, натомість обидва подали письмові заяви з проханням розглянути апеляційну скаргу без їх участі (а.с.66,72). При цьому ОСОБА_1 просив суд визнати його невинуватим. 
Отже неявка учасників процесу за наведених обставин, відповідно до положень ч.6 ст.294 КУпАП,  не перешкоджа апеляційному розгляду справи.

Апеляційний суд, дослідивши матеріалі справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 

Апеляційний суд вважає, що наведених вимог закону місцевим судом дотримано у повному обсязі.
Як убачається з оскаржуваної постанови місцевий суд в повному обсязі виконав вимоги ст.280 КУпАП, всебічно дослідив матеріали справи та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, пославшись у своїй постанові на досліджені під час судового розгляду належні та допустимі докази, зокрема: на надані у судовому засіданні показання ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також письмові докази, а саме протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 217375 від 28.11.2019 та відеозапис до нього.

Так зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР№217375 від 28.11.2019 року, складеного відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.3), вбачається, що 28.11.2019 року о 17 год. 20 хв., по польовій дорозі в с. Соснівка - с. Костянтинівка водій  ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21063 н.з. НОМЕР_3 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження у передбаченому законом порядку медичного огляду на стан сп`яніння відмовився у присутності двох свідків, чим водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5. ПДР України;
Допитані у судовому засідання свідки ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , які працюють у Луганському прикордонному загоні, пояснив, що під час моніторингу державного кордону помітили, що за ними рухався інший автомобіль ВАЗ 21063, який здійснював рух хаотично, то вліво, то в право, то зупинявся. З огляду на підозрілий рух автомобіля було прийнято рішення його зупинити. Вони зупинили автомобіль марки ВАЗ НОМЕР_4 , з якого вийшов ОСОБА_1 , його опитали і перевірили документи. Під час спілкування з ним було відчутно запах алкоголю, на що ОСОБА_1 пояснив, що вжив 2 склянки вина та прямував додому. Після чого ними було прийнято рішення викликати працівників поліції з метою відсторонення особи, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, від керування транспортним засобом. Дана подія відбулася на частині польової дороги. Працівники поліції прибули на місце події через 15-20 хв. В його присутності поліцейські запропонували водію пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер» та поїхати у поліцію, але водій відмовився у їхній присутності;
З показань допитаного в судовому засіданні свідока ОСОБА_4 , вбачається, що він працює інспектором сектору реагування патрульної поліції Новопсковського ВП ГУНП у Луганській області. У той день на службовий телефон до патрульної поліції надійшло повідомлення про факт керування транспортного засобу особою у стані алкогольного сп`яніння. Після телефонного дзвінка, приблизно через 15-20 хвилин, він та ОСОБА_6 прибули за місцем виклику та встановили особу правопорушника, ним виявився ОСОБА_1 , який надав пояснення, що керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Коли вони приїхали на місце події, водій знаходився або в автомобілі, або біля нього. ОСОБА_1 було запропоновано пройти медичний огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння, але він відмовився. Весь час з моменту прибуття поліцейські здійснювали відеозапис. Засіб відеофіксації не є вимірювальним засобом, а тому не підлягає обов`язковій реєстрації. Водія було відсторонено від керування автомобілем.
Суд апеляційної інстанції відкидає, як безпідставні, аргументи ОСОБА_1 про необхідність визнання недопустимими доказами показання свідків  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  через їх зацікавленість у цій справі. З журналу судового засідання від 14 січня 2020 року (а.с.23) вбачається, що на їх допити наполягала саме сторона захисту, та ці свідки давала показання суду під присягою, будучи попередженими судом про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України (а.с.32,33,35), тому ставити під сумнів правдивість цих показів не було підстав у суду першої інстанції, та не вбачає таких підстав апеляційний суд.
До того ж, свідки  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 є посадовими особами Державної прикордонної служби, не мають ніякого відношення до складання матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП та їхні показання стосуються саме фактичних обставин цієї справи, а не справи про адміністративне правопорушення за ст.202 КУпАП щодо порушення ним прикордонного режиму, за що ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності згідно постанови від 28.11.2019 року начальника ВІПС «Білолуцьк» Сапчука С.О. (а.с.34). 
У свою чергу показання свідка ОСОБА_4 щодо обставин події цілком узгоджуються з показаннями вищевказаних свідків та матеріалами справи. 

У відповідності до ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
       1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
       2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом апеляційної інстанції був відтворений відеозапис з мобільного телефону, який містяться у одному файлі IMG_2899 від 28.11.2019 року на СD-R диску, долученого до матеріалів справи (а.с.7), з якого вбачається, що водій ОСОБА_1 повідомив поліцейських про вживання ним 200 гр. горілки, після чого працівники поліції запропонували йому пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», але ОСОБА_1 відмовився. Після чого ОСОБА_1 був відсторонений від керування транспортним засобом.
Таким чином твердження апелянта про відсутність відеофіксації на місці події працівниками поліції є надуманими, а його посилання на те, що цей відеофайл не має відношення до подій, що відбулися 28.11.2019 року, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки об`єктивно спростовуються показаннями допитаних судом свідків. При цьому сам ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказує, до яких саме подій має відношення цей відеофайл. 
Згідно загальних положень, що містяться у п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до п.2.9 «а», п.2.5 ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, аналіз досліджених під час судового розгляду та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дають підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у відмові особи, яка керує транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при обставинах встановлених постановою судді Новопсковського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, тобто ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. 
При цьому сам факт перебування у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 та його відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у визначеному законом порядку не заперечується в апеляційній скарзі, а факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, встановлених рішенням суду першої інстанції, доводиться дослідженими судом належними, допустимими та достатніми доказами у їх сукупності.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, дотримуючись принципу неупередженості та об`єктивності, з дотриманням вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КУпАП, дав належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_1 «поза будь-яким розумним сумнівом» у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому підстав для закриття провадження у справі суд апеляційної інстанції не вбачає.

Водночас безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції вимог ст.268 КУпАП щодо розгляду справи за його відсутності з огляду на таке.
За загальними правилами ч.1 ст.277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.
Разом з цим за приписами ч.2 ст.38 цього Кодексу якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій і четвертій цієї статті.
Згідно з положеннями статті 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.
Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк.
Матеріали справи свідчать про дотримання судом вимог закону щодо своєчасного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце судового розгляду справи, а також про забезпечення його правом на професійний юридичний захист.
Так, після автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року (а.с.1) адвокат Копманієць В.В., як захисник інтересів ОСОБА_1 , 17 грудня 2019 року звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.10-12) та того ж дня подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату через свою зайнятість в іншому судовому процесі (а.с.13,14).
Згідно судової повістки про виклик до суду на 09 січня 2020 року (а.с.15), адвокат Компанієць В.В. та Шутьєв В.В. були повідомлені належним чином. Натомість на призначену дату судового розгляду обидва не з`явилися, подавши суду заяви від 03 січня 2020 року про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням захисника у відпустці (а.с.17,18). 
Згідно журналу судового засідання від 14 січня 2020 року (а.с.23), за участі адвоката Компанійця В.В., суд допитав ОСОБА_1 по суті обставин події та задовольнив клопотання сторони захисту про допит свідків, відклавши розгляд справи на 27 січня 2020 року.
Згідно журналу судового засідання від 27 січня 2020 року (а.с.35),  ОСОБА_1 до суду не з`явився, про причини своєї неявки ані суду, ані своєму захиснику не повідомив. Натомість за ініціативою захисника Компанійця В.В. були допитані свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після чого судове засідання було відкладено на 05 лютого 2020 року для виклику ОСОБА_1 .
Однак, як свідчить журнал судового засідання від 05 лютого 2020 року (а.с.40)  ОСОБА_1  повторно не з`явився до суду без повідомлення про причини своєї неявки. Водночас захисник Компаніець В.В повідомив суд про розірвання договору про надання правової допомоги з  ОСОБА_1 . Після чого судове засідання було відкладено на 26 лютого 2020 року. Про наступну дату і час судового розгляду ОСОБА_1  був належним чином повідомлений особисто 06.02.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням «Укрпошта» (а.с.41) та довідкою про доставку СМС повідомлення (а.с.42).
Натомість на призначену дату судового розгляду ОСОБА_1 знову до суду не з`явився, надавши суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату через свою хворобу, але не надав будь-яких підтверджуючих документів (а.с.44). 
З цього приводу у своїй постанові суддя Новопсковського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року вірно зазначив, що відхиляє клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, оскільки останнім не надано документів, що підтверджують його хворобу. 
З огляду на те, що ОСОБА_1 скористався передбаченим ст.268 КУпАП своїм правом на захист та особисто дав суду показання щодо обставин події у присутності свого захисника Компаніець В.В., але у подальшому до суду не з`являвся без наявності поважних причин, тому місцевий суд дійшов аргументованих висновків про те, що зазначена поведінка ОСОБА_1 є такою, що направлена на затягування розгляду справи, з метою спливу строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого ст.38 КУпАП та уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.
Отже перебіг судового розгляду справи у суді першої інстанції свідчить про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд його справи у Новопсковському районному суді Луганської області, але у подальшому не скористався своїм правом особисто з`явитися у судове засідання, що на переконання апеляційного суду, свідчить про свідому відмову ОСОБА_1 користуватися своїми процесуальним правами у повному обсязі та про його зловживання цими правами. 
Згідно ч.1 ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Стаття 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. 

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).
Зокрема ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, «Олександр Шевченко проти України» від 26.04.2007, «Трух проти України» від 14.10.2003, зазначав, що особа у розумінні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження.
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд, дотримуючись визначених ч.1 ст.277 КУпАП строків розгляду справ про адміністративні правопорушення, та враховуючи усталену практику Європейського Суду з прав людини з аналогічних питань, а також правові позиції Суду, який визнав пріоритет публічного інтересу над приватним, обґрунтовано прийняв рішення у справі за відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , на підставі наявних та досліджених судом доказів.
Також суд апеляційної інстанції враховує те, що права ОСОБА_1 , передбачені ст.268 КУпАП, відновлені шляхом подання ним апеляційної скарги та надання йому можливості відстоювати свою позицію в апеляційному суді. 

У відповідності до положень ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчинення нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Апеляційний суд вважає, що суддею місцевого суду при постановленні рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та при накладенні на винну особу адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строк на один рік, у повній мірі враховані загальні принципи та правила накладення стягнення, передбачені ст.23 та ст.ст.33-35 КУпАП, а також враховано підвищений рівень суспільної небезпеки скоєного винною особою адміністративного правопорушення. 
Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновків, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а постанова судді Новопсковського районного суду Луганської області від 26.02.2020 року є законною, обґрунтованою та належним чином мотивованою, підстав для її зміни або скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову судді Новопсковського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО 
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ                                                В.В. РУДЕНКО