Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 754/1297/17
провадження № 61-38485св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Автогаражний кооператив «Супутник», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на постанову  Апеляційного суду  міста Києва від 30 травня 2018 року у складі суддів: Шкоріної О.І., Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Автогаражного кооперативу «Супутник» (далі - АГК «Супутник») про визнання недійсним рішення загальних зборів.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є членом АГК «Супутник» та власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого на території АГК «Супутник» по вулиці Крайній, 3 у місті Києві. 08 лютого 2014 року відбулися збори уповноважених членів кооперативу, рішення яких оформлені протоколом                       від 08 лютого 2014 року. На вказаних зборах було затверджено звіт ревізійної комісії кооперативу за рік, затверджено звіт голови правління кооперативу, обрано ревізійну комісію, голову кооперативу та правління кооперативу, а також затверджено кошторис кооперативу на 2014 рік.
Посилаючись на те, що рішення загальних зборів у порушення Статуту                    АГК «Супутник» та положень Закону України «Про кооперацію» прийнято не уповноваженими на це особами, крім того була порушена процедура проведення зборів, оскільки про їх проведення не було в установленому законом порядку повідомлено членів кооперативу, ОСОБА_1 просив визнати недійсним рішення загальних зборів уповноважених членів АГК «Супутник»                                   від 08 лютого 2014 року, яке оформлено протоколом загальних зборів уповноважених членів АГК «Супутник» від 08 лютого 2014 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва                                         від 06 грудня 2017 року у складі головуючого судді Грегуля О.В. позов задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів уповноважених членів АГК «Супутник»  від 08 лютого 2014 року, оформлено протоколом загальних зборів уповноважених членів АГК «Супутник» від 08 лютого 2014 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів на підтвердження того, що рішення загальних зборів, що оформлене протоколом                                             від 08 лютого 2014 року було прийнято особами, які мали повноваження уповноважених членів та які б у свою чергу свідчили про дотримання відповідачем положень Статуту та спростовували вимоги позивача,                                 АГК «Супутник» не надано і судом таких доказів не здобуто. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу АГК «Супутник» задоволено, заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року скасовано, у задоволенні позову                 ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що порушень вимог Закону України «Про кооперацію» та положень Статуту АГК «Супутник» при проведенні загальних зборів уповноважених членів кооперативу допущено не було, а тому відсутні підстави для визнання рішення таких зборів недійсним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції повністю проігнорував і не надав жодної оцінки доводам позивача щодо неповідомлення членів кооперативу про проведення загальних зборів 08 лютого 2014 року, що є абсолютно достатньою самостійною підставою для задоволення позовних вимог та визнання рішення таких зборів недійсним. Висновки апеляційного суду щодо достатнього обсягу повноважень у осіб, які брали участь у голосуванні на загальних зборах є нелогічним, не ґрунтується на належних і достатніх доказах, й спростовується обставинами, на які неодноразово звертав увагу позивач і які не підлягають доказуванню згідно норм цивільного процесуального законодавства.
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
У поданому 29 жовтня 2018 року відзиві, АГК «Супутник» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги позивача спростовуються змістом апеляційної скарги та встановленими апеляційним судом обставинами. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією 23 липня 1991 року зареєстровано Гаражно-будівельний кооператив «Супутник», відомості про юридичну особу - АГК «Супутник» до Єдиного державного реєстру внесені 17 вересня 2004 року.
08 лютого 2014 року відбулися загальні збори уповноважених членів АГК «Супутник», на яких із 27 уповноважених членів кооперативу були присутні 26, рішення зборів оформлено протоколом загальних зборів уповноважених членів  АГК «Супутник» від 08 лютого 2014 року.
До порядку денного загальних зборів були включені наступні питання: звіт ревізійної комісії по результатам перевірки фінансово-господарської діяльності АГК «Супутник» за звітний період; звіт голови правління АГК «Супутник» по результатам роботи правління та голови за звітний період; вибори ревізійної комісії, голови правління та правління кооперативу; затвердження кошторису АГК «Супутник» на 2014 рік, за які на зборах проголосували одноголосно.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку (частина перша статті 80 ЦК України).
За змістом статей 85 і 86 ЦК України, статей 6 і 19-1 Закону України «Про кооперацію» АГК «Супутник» належить до непідприємницьких товариств.
28 березня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»  від 10 жовтня 2013 року № 642-VII. Згідно з підпунктом 1 пункту 3 цього Закону пункт 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України викладено у новій редакції, відповідно до якої господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів (близький за змістом припис передбачає пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України у редакції, чинній на час прийняття судами судових рішень).
Отже, з 28 березня 2014 року процесуальний закон передбачив юрисдикцію господарського суду щодо розгляду справ, які виникають з корпоративних відносин у спорах не лише господарського товариства з його учасниками (засновниками, акціонерами, членами), але й інших юридичних осіб з їхніми учасниками (засновниками, акціонерами, членами), якщо такий спір пов`язаний, зокрема, з діяльністю відповідної юридичної особи й управлінням нею (постанова Великої Палати Верховного Суду   від 12 вересня 2018 року у справі                                   № 478/2192/13-ц).
При визначенні юрисдикції (предметної та суб`єктної) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.
За змістом положень статті 167 ГК Україникорпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Стаття 55 ГК Українивизначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).
За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 ГК Українивідносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.
Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється,  як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.
Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 ГК України).
Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 ГК України). 
Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86  ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.
Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України                          «Про кооперацію».
За змістом положень статей 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (стаття 2 Закону України «Про кооперацію»).
Таким чином, автогаражний кооператив незалежно від напряму його діяльності є юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.
Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
Члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними. 
Подібний за змістом висновок у відповідних правовідносинах викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року   у справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19), від 01 жовтня 2019 року у справі              № 910/7554/18 (провадження № 12-8гс19), від 17 грудня 2019 року у справі                № 904/4887/18 (провадження 12-92гс19).
За змістом частини першої статті 19 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК Україниправо на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, за змістом частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спір виник у зв`язку з реалізацією позивачем прав члена АГК «Супутник» на участь в управлінні ним, тобто корпоративних прав. Відповідно, спір виник з корпоративних правовідносин та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства відповідно до вищезазначених вимог закону.
Проте наведене залишилося поза увагою судів, які належним чином  не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК Українисудове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Частиною третьою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанції не встановили природу правовідносин, які виникли між сторонами, невірно застосували норми процесуального права, судові рішення щодо вирішення зазначених позовних вимог підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі  № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19), колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити   ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва                                               від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва                                 від 30 травня 2018 року скасувати.
Провадження у справі № 754/1297/17 за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу «Супутник» про визнання недійсним рішення загальних зборів - закрити. 
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов