ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2020 р.           Справа№ 910/14552/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
секретар судового засідання: Вайнер Є.І.
за участю представників сторін: згідно з  протоколом судового засідання від 25.05.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу      Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 )
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 
у справі №910/14552/19 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) 
до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України         
про стягнення 11020,08 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (далі – відповідач) про стягнення 11 020,08 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що всупереч положень Постанови КМУ від 18.10.1999 №1923 “Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями”, якою передбачено здійснення оплати вартості наданих медичних послуг військовослужбовцям інших силових структур, відповідач не відшкодував фактично понесені позивачем витрати на лікування військовослужбовця під час проведення АТО на території Луганської та Донецької областей. Вказані порушення виявлені на підставі аудиторського звіту № 234/1/31/18 від 03.12.2016 "Про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідної військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 по 01.11.2016".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з відсутністю належних доказів для відшкодування наданих медичних послуг у порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/14552/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт зазначає, що Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 )  направляв  відповідачу рахунки на оплату медичних послуг №17, №18 від 27.01.2017. Скаржник наголошує, що нормативними документами не встановлено      порядок направлення      рахунків на оплату медичних послуг заказними листами      чи кур`єрами. 
Скаржник зазначає, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача у суді першої інстанції визнано та відповідачем не заперечується, тому пропущення строків      направлення      рахунків на оплату медичних послуг, які надані військовослужбовцям      відповідача,      які передбачені положенням ПКМУ №1923 від 18.10.1999, не      є підставою у відмові задоволення позовних вимог. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2020 апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) у справі №910/14552/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя – Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі № 910/14552/19 залишено без руху. 
10.02.2020 Військово-медичним клінічним центром Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) подане клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додане платіжне доручення № 158 від 04.02.2020 з доплатою судового збору у розмірі 1     177, 50 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі № 910/14552/19 та справу призначено до розгляду на 01.04.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 повідомлено учасників справи, що судове засідання призначене на 01.04.2020 не відбудеться, з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від повідомлено учасників справи, що судове засідання відбудеться 25.05.2020.

Явка учасників у судове засідання 

Представник позивача у судове засідання, призначене на 25.05.2020, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначеного представника за наявними у справі матеріалами.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 25.05.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Матеріалами справи підтверджується, що 11.03.2019 Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Військової частини НОМЕР_3 із запитом №970, в якому зазначив, що за результатами внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово-медичному   клінічному центрі Північного регіону            (м. Харків) від 03.12.2016  №234/1/31/18                  за період з 01.01.2015               по 01.11.2016 виявлено   недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання      послуг військовослужбовцям на загальну суму 384108,20 грн. Також зазначено, що                  військовослужбовцю відповідача було надано медичну допомогу у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків)                  на суму 11   020  грн. 08 коп.      У зв`язку з чим, позивач просив вирішити питання оплати медичних послуг наданих військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 .
Згідно з рахунків - фактур № 17 від 27.01.2017 та № 18 від 27.01.2017 вартість надання послуг на медичне лікування військовослужбовців становить 10590,48 грн.,  вартість послуг за лікувальне харчування військовослужбовців відповідно до відомості витрат складає     429,60 коп., в яких постачальником вказано Військово-медичний клінічний     центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), а     платником Військова частина НОМЕР_2 .
Військова частина НОМЕР_2 листом № 605 від 28.03.2019 повідомила, що старший солдат ОСОБА_1 не проходив у 2015-2018 військову службу у В/Ч НОМЕР_2 Національної гвардії України та не проходить військову службу на даний час.
Звертаючись з позовними вимогами, позивач вказав, що протягом 2015-2016, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, позивач надав військовослужбовцю  Військової частини НОМЕР_2 медичну допомогу на загальну суму 11   020  грн. 08 коп., яка у відповідності до Порядку підлягає відшкодуванню.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Відповідно до пункту 1 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923     (надалі - Порядок), цей Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.
Пунктом 4 Порядку передбачено, що Центральними органами     виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування,  призначаються посадові особи -  розпорядники  кредитів,  уповноважені здійснювати розрахунки за надання медичної  допомоги  у  військово-медичних  закладах  інших військових формувань.  Ці посадові особи затверджують списки осіб, уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги у військово-медичних  закладах  інших  військових формувань.  Списки посадових осіб,  уповноважених здійснювати розрахунки  за  надання медичної  допомоги  у військово-медичних закладах інших військових формувань,  а також уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги, подаються центральним органам виконавчої влади, яким  підпорядковані   військові   формування,   військово-медичні заклади    яких    надаватимуть    медичну    допомогу,    і   цим  військово-медичним закладам.
Згідно з пунктом 5 Порядку, надання медичної допомоги  у  військово-медичних  закладах інших  військових  формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою  направлення  уповноваженої  на  його  видачу посадової   особи,   в   якому  зазначається  міністерство,  інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування,   місцезнаходження   і   банківські  реквізити  органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа  якого  буде  здійснювати  оплату,  та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги. 
У разі надання екстреної медичної допомоги при  захворюваннях і  станах,  зазначених  у  додатку,  а також загостренні хронічних захворювань    направлення    за    повідомленням     відповідного військово-медичного  закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання  екстреної  медичної допомоги.
До матеріалів справи долучена копія направлення від 27.02.2015 про стаціонар-госпіталізацію старшого солдата В/Ч 2260 ОСОБА_1 до В/Ч НОМЕР_1 , підписана лікарем.
Відповідно до пояснень відповідача та довідки  № 1230 від 03.12.2019 військовослужбовець ОСОБА_1 не проходив службу у В/Ч НОМЕР_4 .
Колегія суддів зазначає, що з долученої до матеріалів справи медичної картки №3227 стаціонарного хворого Стеценко В.В. неможливо достовірно встановити, що зазначена в картці особа є військовослужбовцем саме Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, оскільки у вказаній картці зазначено тільки номер посвідчення № НОМЕР_5 та військова частина НОМЕР_2 .
   Водночас, колегія суддів відзначає, що      в матеріали справи також не містять висновків про необхідні види та обсяги медичної допомоги, які були надані вказаній особі.
У пункті 6 Порядку передбачено, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату.     Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).
Згідно з пунктом 7 Порядку     відшкодування витрат на надання медичної допомоги     військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань     здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога.     Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.
Тобто, відповідно до положень пункту 6 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, саме рахунок на оплату є підставою для відшкодування витрат на надання медичної допомоги згідно положень пункту 7 даного Порядку, і факт його отримання має значення для настання строку виконання зобов`язання.
Посилання Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на те, що рахунки №17, №18 щодо оплати наданих медичних послуг на суму 11020,08 грн. були направлені відповідачу не підтверджено матеріалами справи, натомість з наданих документів вбачається, що їх направлення здійснено лише разом з позовною заявою – 16.10.2019.
Доводи апелянта про те, що жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків  саме рекомендованими листами чи кур`єром відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про направлення (вручення) будь-якими засобами зв`язку рахунків №17, №18 від 27.01.2017  на адресу відповідача, згідно з положеннями пункту 6 Порядку, який є підставою для відшкодування витрат на надання медичної допомоги згідно положень пункту 7 Порядку.
У позовній заяві позивач зазначив, що Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_6 ) є бюджетною установою, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України, факт недоотримання фінансових ресурсів підтверджено звітом Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту 03.12.2016.
Посилання позивача на наявність аудиторського звіту       № 234/1/31/18      від 03.12.2016 року, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається з огляду на те, що відповідно до  положень      статті  7 Закону України «Про аудиторську діяльність»       аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.
В аудиторському звіті №234/1/31/18 від 03.12.2016 наявні загальні посилання на недоотримання фінансових ресурсів внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384108,20 грн., у той час як предметом заявленого позову є вимоги про стягнення з Військової частини 11020,08 грн. фактично понесених витрат на лікування військовослужбовця.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий аудиторський звіт не є належним доказом у справі щодо наявності у відповідача зобов`язання відшкодувати заявлену суму витрат.
          Будь-яких інших доказів надання медичної допомоги військовослужбовцю, що проходив війську службу саме у відповідача на  заявлену суму та підстав виникнення у відповідача обов`язку щодо її відшкодування, матеріали справи не містять,    суду апеляційної інстанції      не надано.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України   встановлено, що       судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1   статті 73 Господарського процесуального кодексу України   встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ч. 1   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Таким чином, саме на Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) як позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, що зроблено не було. 
З огляду на викладене та враховуючи, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами      факт надання відповідачу медичних послуг на суму       11020,08 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.      
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/14552/19  задоволенню не підлягає. Рішення  Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/14552/19   слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/14552/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/14552/19  залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ). 
4. Матеріали справи №910/14552/19  повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови складено 27.05.2020.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                В.В. Сулім