Справа № 306/2070/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

04 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Фазикош Г.В.,
       з участю секретаря Кухти М.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 24 січня 2020 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у жовтні 2019 р. 
       Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 22 900 доларів США або еквівалентно курсу гривні на момент ухвалення судового рішення.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що позивач домовився із відповідачем і надав останньому грошові кошти, а саме: 06.02.2015 р. – 1900 доларів США; 09.02.2015 р. – 6800 доларів США; 10.02.2015 р. – 10000 доларів США, тобто на загальну суму 18 700 доларів США зі сплатою відсотків у сумі 600 доларів США щомісячно протягом періоду користування коштами.
       Більше одного року відповідач не повертає позивачеві його грошові кошти та не сплачує відсотки за користування ними, в результаті чого станом на 10.10.2019 р. борг відповідача перед позивачем склав 22 900 доларів США.
       Рішенням Свалявського районного суду від 24 січня 2020 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 22900 доларів США, що еквівалентно до курсу гривні станом на 24.01.2020 р. (24,05грн.) і 5507,45 грн. у відшкодування судового збору в дохід держави. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
       Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи відсутня розписка про отримання грошових коштів, а наявні матеріали не містять зобов`язання про їх повернення, відтак суд першої інстанції не мав жодних правових підстав для застосування вимог ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України. 
       Також судом було неправомірно відстрочено позивачу сплату судового збору.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до обґрунтованості оскаржуваного рішення і необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги.
       Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення – скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив із того, що на день звернення до суду ОСОБА_1 заборгував ОСОБА_3 18700 доларів США та 4200 доларів США (як проценти за користування чужими коштами за 7 місяців - з квітня по вересень 2019 року). 
       Апеляційний суд не може погодитися із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
       За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
       Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.
       У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
       Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17.
       Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
       Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
       Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
       Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
       Указана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15.
       При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
       Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
        ОСОБА_2 на обґрунтування свої позовних вимог подав до суду, на його переконання, розписку про отримання відповідачем грошових коштів у борг (а.с.9).
       Відповідач у свою чергу заперечує факт отримання від позивача грошових коштів у борг.
       Зі змісту вказаної розписки не вбачається, що ОСОБА_1 є позичальником, який отримав грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк, тим паче зі сплатою відсотків за їх користування.
       З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить із того, що з цієї розписки не вбачається факт отримання саме ОСОБА_1 від ОСОБА_2 у борг грошових коштів із сплатою відсотків у сумі 600 доларів США щомісячно протягом періоду користування коштами.
       У документі, який позивач вважає розпискою (а.с.9), містяться такі дані: лютий 2015; Владік – НОМЕР_1 ; - НОМЕР_2 10.02.2015; - 6800 + 9.02.2015; 18 700 довг.
       Указана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       За таких обставин, на думку колегії суддів, указана розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної, односторонньої, оплатної угоди на вказаних позивачем умовах.
       Отже, висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 заборгував ОСОБА_3 - 18700 доларів США та 4200 доларів США (як проценти за користування чужими коштами за 7 місяців - з квітня по вересень 2019 року) суперечать вимогам ст.ст. 1046-1050 ЦК України та фактичним обставинам справи та є припущеннями, на яких відповідно до ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися рішення суду.
       Стосовно вирішення питання розподілу судових витрат.
       Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
       Позивач у своїй позовній заяви зазначає, що є пенсіонером, інвалідом ІІ-ої групи, і отримує мінімальну пенсію. Однак ці твердження не відповідають дійсності.
       Із матеріалів справи вбачається, що позивач є пенсіонером, це підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 , Серія НОМЕР_4 , № 989731 (а.с.10), однак вид пенсії указаний – за вислугу років. Тобто пенсія не по інвалідності.
       Також позивач подав до матеріалів справи довідку сімейної амбулаторії (а.с.11) про те, що він хворіє цукровим діабетом ІІ типу з 2005 р., однак знову ж таки, це не підтверджує факт інвалідності позивача.
       Тобто, позивачем не надано належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він є інвалідом ІІ групи.
       Так само позивачем не надано документів у підтвердження того, що він отримує мінімальну пенсію.
       Тому в силу вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 8436,40 грн. у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду.
       Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.
       Керуючись ст. ст. 263, 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Свалявського районного суду від 24 січня 2020 року скасувати. 3.У позові ОСОБА_2 відмовити.                                         4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8436,40 (вісім тисяч чотириста тридцять шість) грн. у відшкодування судового збору.                                                         5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 15 червня 2020 р.
Судді: