Постанова  
Іменем  України
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 712/12072/17-ц
 
провадження № 61-46748св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Черкаська міська рада,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Черкаська міська рада, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 19 квітня 2017 року їй рішенням Черкаської міської ради надано дозвіл 
на розроблення технічної документації землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність, площею 0,023 га, безоплатно для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та в оренду земельну ділянку, 
площею 0,0142 га на 49 років.
Після чого нею було замовлено і розроблено відповідну технічну документацію та виготовлено акт погодження меж земельної ділянки 
із суміжними землекористувачами і відновлення, узгодження у натурі зовнішніх меж землекористування та передачі межових знаків під нагляд 
на збереження.
Зазначала, що відповідачі, які є суміжними землекористувачами, відмовлялися без будь-яких поважних причин та пояснень підписувати акт визначення та погодження меж земельної ділянки, що унеможливлювало, як вона вважала, оформити право власності на земельну ділянку.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконною відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у погодженні меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , згідно акта встановлення меж земельної ділянки в натурі 
та погодження меж з суміжними землекористувачами від 29 травня 
2017 року та передачі межових знаків під нагляд на збереження 
від 29 травня 2017 року; визнати за нею право на приватизацію земельної ділянки, площею 0,023 га, що знаходиться по 
АДРЕСА_1 без згоди та підписів під актом погодження меж суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 згідно акта погодження меж земельної ділянки з землекористувачами від 29 травня 2017 року; визнати за нею право на отримання в оренду земельної ділянки, площею 0,0142 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 без згоди та підписів під актом погодження меж суміжних землекористувачів     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 згідно акта погодження меж земельної ділянки з землекористувачами від 29 травня 2017 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2018 року 
у складі судді Мельник І. О. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію земельних ділянок, площею 0,023 га та 0,0142 га, що знаходяться по 
АДРЕСА_1 без згоди та підписів під актами погодження меж суміжних землекористувачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 згідно з актами погодження меж земельних ділянок з землекористувачами від 29 травня 2017 року.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь 
ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 640,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати правничої допомоги у розмірі 2 500,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою у повній мірі доведено факт порушення її прав на приватизацію земельної ділянки внаслідок відмови відповідачів підписувати акт прийомки-передачі межових знаків.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що відмова відповідачів від підписання акта погодження меж земельних ділянок не порушує прав позивачки на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою 
у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, у тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Соснівського районного суду м. Черкаси.
У грудні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
Вважала, що відповідачі, відмовляючи у погодженні меж між своєю земельною ділянкою та її ділянкою, позбавляють її можливості зареєструвати своє право власності на вказані ділянки згідно чинного законодавства України, і як наслідок вільно ними розпоряджатись.
Зазначала, що відповідачами не було надано належних та допустимих доказів порушення нею фактично існуючого порядку землекористування 
та невідповідності меж такому порядку і плану розподілу земельної ділянки, погодженому всіма співвласниками, а тому, як вона вважала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення її позовних вимог.
Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу
У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на касаційну скаргу, у яких зазначено, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову 
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 31 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В. М. (а. с. 5-6).
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 також є власниками часток 
у будинку АДРЕСА_1 відповідно 31/200, 31/200 та 1/4 частини та суміжними землекористувачами земельної ділянки, яку ОСОБА_1 мала намір приватизувати (а. с. 7).
Рішенням Черкаської міської ради від 19 квітня 2017 року № 2-1833 ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки 
у натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: по АДРЕСА_1 (а. с. 12).
Відповідно до заяви та плану розподілу земельної ділянки від 14 квітня 2015 року, підписаної усіма землекористувачами ( ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ) по АДРЕСА_1 , яка завірена нотаріально, всі землекористувачі мали намір приватизувати земельні ділянки і не були проти видачі правовстановлюючих документів 
на земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 
(а. с. 13).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно 
до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад 
та держави, раціонального використання та охорони земель.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. 
Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства 
у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно 
до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється 
за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України від 22 травня 2003 року 
№ 858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-IV), у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання 
з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).
За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки 
із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення 
та відновлення меж земельних ділянок. 
Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно 
до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється 
на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі 
(на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники 
та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі 
(на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі 
(на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).
Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем 
у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі 
(на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків 
на зберігання. 
Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками 
та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж 
не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється 
це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав 
у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками 
та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) 
в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного 
із землекористувачів.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 545/1149/17-ц (провадження № 14-730цс19), 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження 
№ 14-552цс18).
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, враховуючи те, що чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжних землекористувачів від підписання акта погодження меж земельних ділянок, обґрунтовано вважав, що така відмова не є перешкодою для завершення процедури приватизації земельної ділянки, та дійшов правильного висновку про відмову 
у задоволенні позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович