Постанова
Іменем України
 
23 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 392/1362/17
провадження № 61-16966св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: відділ у Маловисківському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, Миролюбівська сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану       представником - ОСОБА_3 , на постанову апеляційного суду Кіровоградської області в складі суддів: Мурашка С. І., Гайсюка О. Л., Голованя А. М., від 07 березня 2018 року,     
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 24 грудня 2016 року, зареєстровану 20 січня 2017 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 18684627, індексний номер 3354940                      від 24 січня 2017 року, укладену між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ОСОБА_2 , як додаток до договору оренди землі від 20 грудня 2012 року, зареєстровану у відділі Держкомзему Маловисківського району Кіровоградської області, реєстраційний номер 352318204003659 . 
 
Позовна заява мотивована тим, що позивачка є власником земельної ділянки площею 5,1283 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кіровської ( Миролюбівської ) сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.
 
Належна їй земельна ділянка за договором оренди від 20 грудня 2012 року була передана в оренду ОСОБА_2 , договір оренди зареєстровано відділом Держкомзему Маловисківського району Кіровоградської області 20 грудня 2012 року за № 352318204003659. 
 
Відповідно до пункту 8 договору термін дії договору встановлено у 5 років, строком до 20 грудня 2017 року. 
 
24 грудня 2016 року відповідач разом зі своєю дружиною, приїхавши до позивачки додому, підписали з останньою додаткову угоду до договору оренди землі у зв`язку із збільшенням ставки орендної плати і вимогами із цього приводу податкової інспекції про укладення додаткової угоди строком на один рік, тобто до кінця дії основного договору.
 
В липні місяці 2017 року дочка відповідача передала копію додаткової угоди і ознайомившись із нею позивачка виявила, що пункт 7 угоди, що передбачає термін дії угоди, змінений відповідачем.
 
В угоді підписаній позивачем строк угоди був встановлений в один рік, а у переданій їй копії угоди, термін її дії самовільно змінений відповідачем                  на 25 років. 
 
За наслідками неправомірних дій відповідача волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі, угоду було підроблено, а остання була обманута відповідачем, що є підставою для визнання угоди недійсною. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області в складі судді Кавун Т. В. від 12 грудня 2017 року позов задоволено. 
Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 24 грудня 2016 року, зареєстровану 20 січня 2017 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 18684627, індексний номер 3354940                      від 24 січня 2017 року, укладену між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ОСОБА_2 до договору оренди землі                   від 20 грудня 2012 року, зареєстровану у відділі Держкомзему Маловисківського району Кіровоградської області про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 грудня 2012 року, реєстраційний номер 352318204003659 .  
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивачу 93 роки, вона залишила заповідальне розпорядження щодо належної їй земельної ділянки та вказала, що не мала наміру укладати правочин на такий тривалий термін. Вона одразу звернулася за правовою допомогою і її представником направлено лист відповідачу з проханням врегулювати дане питання мирним шляхом.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 07 березня               2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області                      від 12 грудня 2017 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 24 грудня 2016 року до договору оренди землі зареєстрованого у відділі Держкомзему Маловисківського району Кіровоградської області                 20 грудня 2012 року. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону, обставини справи, які давали б можливість вставити обман при підписанні оспореної додаткової угоди не встановлені, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Те, що позивачка має повних 93 роки та на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку онуці не є належними та допустимими доказами, що відповідач ввів її в оману. Позивачка визнала, що особисто підписала додаткову угоду, а належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про підроблення додаткової угоди не надала. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду,                  ОСОБА_1 , в особі представника - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази і пояснення позивачки та дійшов помилкових висновків про відмову в позові. Позивачка не мала наміру продовжувати строк дії спірного договору на 25 років і погоджувалась продовжити відповідний строк тільки на 1 рік. Орендодавиця підписала примірник документа, у якому строк договору продовжувався на 1 рік. Однак, відповідач обманув позивачку, не надав їй одразу її примірник договору оренди, підробив умови договору та зазначив про строк збільшення дії основного договору на 25 років без погодження такого строку позивачкою. Крім того, текст додаткової угоди містив також пункт, який сторони не погоджували, щодо того, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.  
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення на відзив, згідно яких ОСОБА_1 не погоджується із доводами ОСОБА_2 та вказує на те, що останній надає неправдиву інформацію щодо обставин укладення спірної додаткової угоди. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.
 
14 травня 2018 року справу передано судді-доповідачу Журавель В. І. 
 
13 квітня 2020 року відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.
 
Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями                від 13 квітня 2020 року справу визначено розглядати у колегії суддів:            Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 5,13 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серія І-КР № 003926. 
 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, зареєстрований відділом Держкомзему Маловисківського району Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 352318204003659 від 20 грудня 2012 року.
 
Відповідно до пункту 8 умов даного договору його укладено на 5 років.
 
24 грудня 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 20 грудня 2012 року зареєстрованого за                            № 352318204003659.
 
Дану додаткову угоду зареєстровано 20 січня 2017 року, індексний номер 33542940 від 24 січня 2017 року, номер запису про право власності 18684627, номер запису про інше речове право 18684736.
 
Відповідно до пункту 7 умов додаткової угоди № 1 до договору оренди землі від 24 грудня 2016 року договір укладено на строк до 01 грудня 2042 року.
 
Згідно пункту 34 умов додаткової угоди № 1 до договору оренди землі               від 24 грудня 2016 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. 
 
ОСОБА_1 має повних 93 роки, на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку онуці, що визнано сторонами.
 
ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що додаткову угоду до договору оренди землі від 24 грудня 2016 року, позивачем було укладено під впливом обману. 
 
Апеляційний суд установив, що позивач визнала, що особисто підписала додаткову угоду і не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про підроблення додаткової угоди чи вчинення її під впливом омани.  
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої - п`ятої  статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
 
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
 
Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
 
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Апеляційним судом установлено та узгоджується із дослідженими судами матеріалами справи, що позивачка особисто не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалась під час звернення до суду із даним позовом. 
 
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.  
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що обставини про вік позивачки та залишення нею заповіту на випадок своєї смерті не є належними та допустимими доказами того, що відповідач ввів її в оману, а також установивши, що позивачка визнала особисте підписання додаткової угоди, а належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про підроблення додаткової угоди не надала, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові у даній справі.  
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого рішення  спростовуються змістом додаткової угоди, яка підписана позивачкою, іншими матеріалами справи, які не містять доказів тих обставин, якими обґрунтовано позов, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.  
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Усі доводи касаційної скарги враховані судом апеляційної інстанції, належним чином перевірені та спростовані з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги позивачки. 
 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
 
Постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 07 березня                 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         В. М. Сімоненко