ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3424/20 Справа № 202/4849/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року                        
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
ВСТАНОВИЛА:
       В квітні 2009 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Південьавтотранс» про спонукання до належного оформлення договору купівлі-продажу.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовлено. 
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , просить скасувати  рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року по справі №202/4849/17 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про визнання права власності. 
       У відзиві  ОСОБА_2 на апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 30.12.2003 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належало домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6,7).
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.05.2009 року було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на вказане домоволодіння. (а.с. 24).
       20 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення по даній справі та ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2017 року вищезазначене рішення було скасоване та призначено справу до розгляду.
       24 листопада 2017 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа КП «ДМБТІ», про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, була залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання (а.с. 49).
       Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.07.2018 року вказана ухвала була скасована та направлено справу на продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 88-89).
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.07.2018 року вказана цивільна справу була передана за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2018 року справу за позовом  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії передано за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська.
       15 листопада 2018 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якій він просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі ст.ст. 220, 316 ЦК України.
       Як вбачається з матеріалів справи, оригінал договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 (ціна договору 100 000 грн.), укладений 28.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 й нотаріально не був посвідчений (а.с.4). 
       24 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір домашньої угоди купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 (ціна договору 135 000 грн.), який  також не був нотаріально посвідчений (а.с.126).
       Разом з тим, ОСОБА_1 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що при укладанні договору домашньої угоди купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 203 особисто ОСОБА_2 не була присутньою та вказаний договір відповідач не підписувала, а підпис було поставлено від імені ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , що діяла за довіреністю.
       Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що особисто з ОСОБА_2 він жодних домовленостей не мав та договори вона особисто не підписувала, грошей за домоволодіння особисто відповідачу він не передавав.
       Також, наявність двох договорів купівлі-продажу домоволодіння та різність ціни договору, пояснити не зміг.
       Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       Згідно з ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Відповідно до ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
       Згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
       В силу ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.         Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач не довів укладання між ним та відповідачкою договору купівлі-продажу домоволодіння, та у зв`язку з цим відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст.ст. 220, 316 ЦК України
       Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що договір купівлі-продажу спірного домоволодіння укладала представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та на підтвердження повноважень ОСОБА_5 надавала оригінал довіреності від 18.09.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Шабашовим О.В., а строк дії якого закінчувався 18.09.2009 року, а тому враховуючи, що договір складений у період дії довіреності, то суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог і помилково не застосував положення ч.2 ст. 220 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та наразі невідомо, хто саме складав вказані договори купівлі-продажу спірного домоволодіння, і хто виконував підпис за  ОСОБА_2 .
       Також, наведені ОСОБА_1 доводи в апеляційній скарзі суперечать його поясненням наданим у судовому засіданні суду першої інстанції 16.12.2019 року, а саме, скаржник в судовому засіданні зазначав, що з відповідачкою ОСОБА_2 особисто не зустрічався, жодних домовленостей з нею не мав та договору купівлі-продажу ОСОБА_2 особисто не підписувала. 
       Отже, вказаними свідченнями скаржник підтвердив, що жоден з договорів які містяться в матеріалах справи ОСОБА_2 не підписувала, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 28.02.2009 року та договір домашньої угоди від 24.03.2009 року.
       Крім того, з наданих представником відповідача ОСОБА_2 пояснень по даній справі вбачається, що особа позивача ОСОБА_2 взагалі не була відома, а про наявність ОСОБА_1 їй стало відомо з заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року. 
       Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Разом з тим, апелянтом не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича