Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 361/6668/15-ц
провадження № 61-25867св18
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач -  ОСОБА_4 , 
третя особа - Комунальне підприємство Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-1»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 рокуу складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позивачі обґрунтовували позов тим, що на підставі ордера, виданого 16 червня 1978 року виконавчим комітетом Броварської міської ради депутатів трудящих № 244, вони є наймачами квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що надана для проживання ОСОБА_5 та членам його сім`ї у складі трьох осіб: ОСОБА_5 (який помер у 1994 році), ОСОБА_3 (дружини) і ОСОБА_2 (дочки). Після народження у 1986 році у зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 . 
З 03 березня 2001 року у квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який є колишнім чоловіком ОСОБА_2 , шлюб між якими розірваний 09 жовтня 2015 року. 
З 2005 року ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає, не з`являється, його речі за адресою квартири відсутні. Жодних витрат на утримання, ремонт квартири, сплату комунальних послуг відповідач не несе. Згідно з вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2006 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочину до восьми років шести місяців позбавлення волі. 07 липня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з місць позбавлення волі. Після звільнення з місця відбування покарання у зв`язку з позбавленням волі відповідач за адресою реєстрації не з`являвся, хоча будь-яких перешкод у цьому йому не чинилося. Таким чином, у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації відповідач втратив право на проживання у зазначеному житлі, а реєстрація ОСОБА_4 перешкоджає позивачам у реалізації їх права користування квартирою. 
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач відзив на позов не надав.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року позов задоволено, визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що з 2005 року відповідач ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає та його речі у квартирі відсутні. Після звільнення з місць позбавлення волі відповідач також за адресою спірної квартири не з`являвся. Зазначені обставини підтверджуються актом обстеження житлових умов, складеним 20 серпня 2015 року депутатом Броварської міської ради Київської області та поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що ОСОБА_4 08 червня 2006 року засуджено за вчинення злочину до позбавлення волі. З місць позбавлення волі його звільнено 07 липня 2014 року. Зважаючи на наведені обставини, відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, у разі відсутності у ньому понад 6 місяців з часу звільнення з місць позбавлення волі за умови відсутності поважних причин такого непроживання у спірному житлі. З представлених відповідачем до суду матеріалів випливає, що у грудні 2014 року він звертався до Броварської міжрайонної прокуратури з приводу існування перешкод, які йому чиняться у вселенні до квартири, в якій він зареєстрований. Зазначена заява була направлена до Броварської міської ради, яка за результатами розгляду заяви рекомендувала відповідачу звернутися за вирішенням цього спору до суду. Зважаючи на наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що посилання позивачів на тривале непроживання відповідача у спірній квартирі саме без поважних причини не відповідають дійсності, відтак встановлені статтею 71 ЖК Української РСР правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право проживання у такому житлі, відсутні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не погодившись із судовим рішенням, у травні 2018 року подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просили рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявники зазначили, що відповідач з моменту припинення сімейних відносин із ОСОБА_2 у 2004 році виїхав у помешкання до своїх батьків у с. Євминка Козелецького району Чернігівської області. Зазначене підтверджується вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2006 року та рішенням про розірвання шлюбу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року у справі № 361/5024/15-ц.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є користувачами квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира надана на підставі ордера, виданого 16 червня 1978 року виконавчим комітетом Броварської міської ради депутатів трудящих № 244, на виконання рішення виконкому Броварської міської ради від 09 червня 1978 року № 191, для проживання ОСОБА_5 та членам його сім`ї у складі трьох осіб. ОСОБА_5 помер у 1994 році.
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 10 листопада 2000 року укладено шлюб, від якого подружжя дітей не мало.
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року у справі № 361/5024/15-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.
Згідно з вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2006 року у справі № 1-103/2006, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 липня 2006 року, ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України, до восьми років шести місяців позбавлення волі.
Відповідно до довідки, виданої 26 серпня 2015 року № 2074 Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-1», у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , а також з 03 березня 2001 року ОСОБА_4 
07 липня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з місць позбавлення волі відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року.
Судом встановлено, що з 2005 року ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає та його речі у спірній квартирі відсутні. Після звільнення з місця відбування покарання у виді позбавлення волі відповідач за адресою спірної квартири не з`являвся.
У грудні 2014 року відповідач звертався до Броварської міжрайонної прокуратури з приводу перешкод, які йому чиняться у вселенні до квартири, в якій він зареєстрований. Зазначена заява була направлена до Броварської міської ради, яка за результатами розгляду заяви рекомендувала відповідачу звернутися за вирішенням цього питання до суду. Крім того, відповідно до складеного ДІМ 1-го сектору ВДІМ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області висновку по розгляду ЄО 5853 від 10 квітня 2015 року, під час розгляду заяви ОСОБА_4 щодо перешкод у доступі до спірної квартири опитана ОСОБА_7 , яка пояснила, що протягом п`яти років проживає в цій квартирі з дозволу ОСОБА_1 , при цьому остання просила її не впускати до квартири ОСОБА_4 з метою зняття його з реєстраційного обліку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
За правилом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Положеннями частини другої статті 107 ЖК Української РСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.
Верховним Судом враховано, що позивачами фактично визначено дві підстави пред`явленого ними позову: вони вважають, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням в силу його вибуття у інше місце постійного проживання за адресою мешкання його батьків у с. Євминка та у зв`язку з тривалим непроживанням ним у спірному приміщенні протягом періоду, тривалішого за шість місяців.
В частині оцінки обґрунтованості підстав втрати права користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з вибуттям у інше місце проживання Верховний Суд визнає за необхідне враховувати обставини, встановлені стосовно відповідача іншими судовими рішеннями, а також обставини, встановлені під час розгляду цієї справи.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набув законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Верховним Судом враховано, що вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 08 червня 2006 року у справі № 1-103/2006 встановлено, що ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_3 . За обставинами вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_4 завдав умисні тілесні ушкодження ОСОБА_8 через те, що вона вчинила крадіжку кролів у належному йому домогосподарстві.
Окрім цього, рішенням про розірвання шлюбу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року у справі № 361/5024/15-ц також встановлено, що фактично ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 2004 року припинили подружні стосунки, проживали окремо та не вели спільного господарства.
Отже, за усіма встановленими обставинами відповідач після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у2004 році виїхав зі спірної квартири на постійне місце проживання до АДРЕСА_3 , обрав інше місце постійного проживання та відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК Української РСР з моменту вибуття в інше помешкання втратив право користування спірною квартирою з моменту такого вибуття у 2004 році.
З врахуванням наведеного, усі наступні події, пов`язані з перебуванням відповідача у місці позбавлення волі, зі зверненням до прокурора та органів місцевого самоврядування з приводу чинення йому перешкод у вселенні до спірного житла, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки раніше цих подій настав певний юридичний факту, з яким житлове законодавство пов`язує втрату права користування спірним житлом.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не врахував зазначених обставин та помилково надавши оцінку положенням статті 71 ЖК Української РСР щодо збереження права користування квартирою за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї у разі відбування покарання дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у позові.
Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що оскільки відповідач ще до ув`язнення виїхав на постійне місце проживання у с. Євминка, відтак втратив право користування спірною квартирою з моменту вибуття.
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача на неналежну, невідповідну норму закону суд, встановивши фактичні підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
Суд має виходити з того, що лише фактичні підстави позову визначають межі судового розгляду, що не позбавляє суд повноважень визначити ту норму права, що належить застосувати до оцінки спірних відносин та їх правильного регулювання.
Тому неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову (статті 71 ЖК Української РСР) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача.
При цьому суд першої інстанції правильно вирішивши спір по суті, застосувавши як підставу задоволення позову положення статті 71 ЖК Української РСР замість частини другої статті 107 ЖК Української РСР, припустився помилки щодо застосування належної норми права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на положення статті 71 ЖК Української РСР.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування постанови суду апеляційної інстанції, зміну рішення суду першої інстанції, то судові витати, понесені заявниками у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 974, 40 грн кожен, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 рокускасувати.
Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати, понесені заявниками у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 974, 40 грн кожній.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко