ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/859/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року (суддя Прасов О.О., повний текст складено 18.03.2020р.) у справі №280/859/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції, третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Запорізькій області про зняття арешту нерухомого майна, -
 
в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зняти обтяження шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про зняття арешту, реєстраційний № обтяження 13323179, зареєстрований 30.11.2012.
В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що відповідачем, під час закінчення виконавчого провадження, у встановленому порядку не було припинено чинності арешту, накладеного постановою державного виконавця.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року позов задоволено. 
Рішення суду мотивовано тим, що на час закінчення виконавчого провадження у 2012 році державним виконавцем не було знято арешт нерухомого майна позивачки, як боржника у виконавчому провадженні. Обтяження майна позивачки і до теперішнього часу існують, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Встановивши те, що на теперішній час не існують виконавчі провадження відносно позивачки, а заборгованість перед бюджетом, відносно погашення якої і було відкрито виконавче провадження у межах якого накладено арешт на майно, відсутня, суд дійшов висновку про те, що такий стан порушує права позивачки, у зв`язку з чим і задовольнив позов.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зняття арешту нерухомого майна. Скаржник вказує також на те. що при завершеному виконавчому провадженню жодні виконавчі дії не проводяться, в тому числі щодо зняття арешту з майна боржника. За позицію скаржника у державного виконавця на сьогоднішній момент не має жодних підстав передбачених ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", для зняття арешту з майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №35334501 від 29.11.2012, оскільки арешт не знімається у випадку не погашення заборгованості; не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 22.01.2020, зареєстровано обтяження всього нерухомого майна позивачки.
Вказане обтяження зареєстровано на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.11.2012 у виконавчому провадженні №35334501.
У січні 2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту нерухомого майна.
Листом від 24.01.2020р. відповідач повідомив позивачку про обставини накладення арешту майна (виконавчий лист, виданий Запорізьким окружним адміністративним судом від 06.11.2012р. про стягнення фінансових санкцій у розмірі 5200000,0грн.), а також про відсутність підстав для зняття арешту на теперішній час. 
Таку відмову відповідач обґрунтував тим, що арешт на майно боржника був накладений правомірно, і після закінчення виконавчого провадження відсутні підстави для його зняття, оскільки боржником не була погашена заборгованість за виконавчим документом та виконавчим збором.
Вказані обставини стали підставою звернення позивачкою із позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються відповідачем, свідчать про те, що 29.11.2012 державним виконавцем на підставі ст.ст.11, 57 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №35334501.
12.02.2013 державним виконавцем в порядку п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.
Встановивши підстави повернення виконавчого документу стягувачу, суд першої інстанції правильно виходив з наслідків повернення виконавчого документа, які були передбачені Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999.
Так, згідно з п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
Відповідно із ч.1 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999).
Отже наслідком повернення виконавчого документа, крім визначених випадків, є зняття арешту, накладеного на майно боржника.
У спірному випадку судом першої інстанції встановлено, що позивачка не має заборгованості перед бюджетом, відносно погашення якої і було відкрито виконавче провадження у межах якого накладено арешт на майно. 
Вказані обставини підтверджуються листом Головного управління ДФС у Запорізькій області від 18.07.2019 за №12189/14/08-01-50-08 та не спростовуються відповідачем.
Як вбачається з апеляційної скарги, заперечуючи можливість зняття арешту майна боржника, відповідач фактично вказує на те, що у спірному випадку позивачкою не було перераховано на рахунок органу державної виконавчої служби суми коштів виконавчого збору, а чинною редакцією Закону України «Про виконавче провадження» (ч.1 ст.40 Закону) передбачено те, що у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно, не знімається у випадку нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження.
З приводу таких аргументів відповідача слід зазначити те, що встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються відповідачем, свідчать про те, що у відповідача відсутні відкриті виконавчі провадження про стягнення з позивачки виконавчого збору.
Отже відповідачем не було надано суду доказів того, що державним виконавцем, з часу повернення виконавчого документа (12.02.2013р.) і до теперішнього часу, вживаються заходи щодо стягнення з боржника виконавчого збору, як не надано доказів і того, що розмір такого виконавчого збору взагалі був визначений державним виконавцем у відповідній постанові.
Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що існування обтяжень майна позивачки, яке у 2012 році було накладено постановою державного виконавця, є невиправданим на теперішній час і таке обтяження існує без достатніх для цього правових підстав.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №280/859/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст складено 26.05.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк