ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м   У к р а ї н и

02 червня 2020 року м. Херсон
справа № 648/3590/19
провадження №22-ц/819/746/20
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В., 
суддів: Пузанової Л.В., 
Чорної Т.Г., 
секретар Павловська Ю.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Бугрименка В.В. від 13 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадщину,
встановив:
      У  жовтні  2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про усунення від права на спадщину. 
Позов мотивовано тим, що за життя її бабка - ОСОБА_3 склала на її ім`я заповіт, за яким заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилась, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне їй майно. Позивач звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.ст.1241,1266 ЦК України ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку в спадщині, що відкрилася після смерті його матері- ОСОБА_3 , яка складає 1/4 частку належного померлій майна. Посилаючись на ч.5 ст.1224 ЦК України, вважає, що відповідач повинен бути усунений від права на спадкування, оскільки останній не надавав спадкодавцю ні матеріальної допомоги, ні допомоги в догляді, яка за станом здоров`я та в силу віку, потребувала постійного стороннього догляду та значних коштів на лікування, а догляд за нею, як і її поховання, здійснювала вона - позивач, та її матір.
        Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
  В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі. 

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про не доведеність факту ухилення відповідача від надання допомоги та підтримки спадкодавцю, можливості її надання відповідачем не ґрунтується на обставинах справи та наданих позивачем доказах. Посилається на те, що вона та її мати є медичними працівниками у зв`язку з чим здійснювали належний догляд за ОСОБА_3 , проте відповідач допомоги на утримання своєї матері не надавав, в той час як вона її потребувала, оскільки догляд за нею, лікування та сплата комунальних послуг були затратними. Зазначені обставини підтверджувалися показами позивачки, як свідка, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. У судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач, який проживає за межами України, та його адвокат, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з`явилися. 
Заслухавши доповідача, позивачку та її адвоката, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 а.с.10,13/.
ОСОБА_2 , як повнолітньому непрацездатному сину спадкодавця ОСОБА_3 , незалежно від змісту заповіту належить право на обов`язкову частку у спадщині / а.с.53,66/.
Зазначені особи звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.
Зі змісту частини першої статті 1241 ЦК України вбачається, що право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця.
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
   Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц (провадження№ 61-1302св18), від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року в справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18) та від 02 березня 2020 року в справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), у яких крім іншого зазначено, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею проживала ОСОБА_4 , яка є невісткою спадкодавця та позивач по справі, ОСОБА_1 / а.с.43,6/. Відповідач за зазначеною адресою зареєстрований, проте не проживає. 
Суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов висновку, що ОСОБА_3 через похилий вік та ряд захворювань, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, у зв`язку з чим, перебувала у безпорадному стані, під яким необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Також суд встановив, що зі спадкодавцем постійно проживала ОСОБА_4 , яка разом з ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_3 .. Відповідач тривалий час проживав окремо від спадкодавця, за кордоном, у Італії, що вбачається з відзиву на позовну заяву/ а.с.81-88/. Відповідач знав про здійснення такого догляду за своєю матір`ю. Ні позивач, ні її матір, не зверталися до відповідача з приводу надання їм будь-якої допомоги щодо догляду ОСОБА_3 .. Даних, які б вказували на необхідність надання ОСОБА_3 допомоги саме відповідачем, як і можливість надання ним такої допомоги, матеріали справи не містять.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування за частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки в порушення приписів норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець, якою була її баба та з якою проживала мати позивачки, потребувала допомоги саме ОСОБА_2 , а останній свідомо ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцю у зв`язку із її безпорадним станом. Не містять матеріали справи і доказів звернення позивачки до відповідача з приводу необхідності надання ним допомоги свої матері. Так, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивачка пояснила, що відповідач раз на місяць дзвонив матері позивачки з приводу своєї матері ОСОБА_3 , приїжджав з-за кордону та її навідував, проте позивачка відповідача, який є її рідним дядьком під час його перебування у смт Білозерка не бачила та не спілкувалася з ним, останній під час приїзду зупинявся у інших родичів. Зазначене свідчить, що позивачка не зверталася до відповідача з приводу надання допомоги щодо догляду ОСОБА_3 .. Також позивачка пояснила, що відповідачу 67 років, про його працевлаштованість та отримання доходів в Італії, за місцем його проживання з донькою та дружиною, їй не відомо. 
Таким чином, позивачкою не доведено сукупність обставин, які відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України можуть бути підставою для усунення від спадкування, а отже суд першої інстанції, дійшов обґрунтованих висновків про відмову у позові.
      За своїм змістом усі доводи апеляційної  скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, зокрема, щодо ухилення  ОСОБА_2   від надання своїй матері  допомоги при можливості її надання; потреби спадкодавця в допомозі саме ОСОБА_2 , тобто стосуються переоцінки доказів, належну оцінку яким надав суд першої інстанції і підстав для їх переоцінки суд апеляційної інстанції не вбачає. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права та встановлені обставини справи свідчать про відсутність підстав для усунення відповідача від права на спадкування, а отже підстави для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та задоволення апеляційної скарги щодо постановлення нового рішення про задоволення позову відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374,375,382 ЦПК України, суд 
постановив:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий  І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна 

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року
Суддя І.В. Склярська