Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/15185/16-ц
провадження № 61-41264св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду  м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитних зобов`язань припиненими. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, на підставі якого вона отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн  у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. 
 
25 жовтня 2015 року вона звернулася до банку із заявою про підвищення кредитного ліміту до 20 000 грн, але не дочекавшись рішення банку, самостійно внесла кошти в розмірі 3 500 грн та здійснила закупівлю будівельних матеріалів. 
 
23 листопада 2015 року, після телефонної розмови із працівником банку з приводу закриття заборгованості за кредитною карткою, вона здійснила погашення кредитної заборгованості в розмірі 15 000 грн.
 
25 листопада 2015 року їй зателефонувала невстановлена особа, яка представилася працівником ПАТ КБ «ПриватБанк» та повідомила про підвищення кредитного ліміту на її платіжній картці  до 30 000 грн, для активації  чого необхідно вказати код, надісланий на мобільний телефон, що вона і зробила.
 
З метою з`ясування питання можливості користування кредитними коштами, вона 16 грудня 2015 року звернулася  до ПАТ КБ «ПриватБанк» і довідалася, що кошти з її рахунку були зняті, у зв`язку з чим негайно звернулася до органу поліції із заявою про вчинення шахрайських дій, яка внесена Дніпровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань та за нею розпочато кримінальне провадження № 12015040440002482, у якому її 21 вересня 2016 року визнано потерпілою.
 
Посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором вона виконала в повному обсязі, сплативши всю суму заборгованості, але невстановлена особа незаконно заволоділа її грошовими коштами з банківської картки, що не спростовано кредитором, а тому вимоги банку щодо погашення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, ОСОБА_1 просила визнати її кредитні зобов`язання припиненими.

 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки зобов`язання позивача за договором кредиту щодо його повного погашення не виконано, а тому відсутні визначені статтями 598-601, 604-69 ЦК України підстави для припинення зобов`язання за кредитним договором, вчинення шахрайських відносно позичальника не є підставою для припинення таких зобов`язань.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У вересні  2018 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала   до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позову поверхнево дослідили надані стороною позивача докази й не взяли до уваги суттєві обставини, які підтверджують, що позивач  зобов`язання за кредитною карткою виплатила в повному обсязі, й не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя. Дізнавшись про зняття з її картки грошових коштів, вона в той же день повідомила про це правоохоронні органи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»  був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримала кредит в                                    розмірі 15 000 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку                                  № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом та повернення коштів відповідно до Умов та правил надання банківських послуг.
 
25 листопада 2015 року ОСОБА_1 повідомила невстановленій особі, яка представилася співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк»  код, який був надісланий на її мобільний телефон, у результаті чого  кошти з її рахунку були зняті.
 
16 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області із заявою про те, що 27 листопада 2015 року невстановлений працівник ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив незаконні операції з кредитною карткою                                       № НОМЕР_1 на її ім`я, та заволодів належними їй грошовими коштами в розмірі 15 000 грн.
 
У цей же день відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040440002482 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. 
 
18 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій повідомила про зазначені факти.
 
Згідно виписки по рахунку ОСОБА_3 станом на 01 грудня 2017 року заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 180 891,07 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином                    (стаття 599 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Позивач ОСОБА_1 заперечувала здійснення нею банківської операції та зазначала, що кошти були списані внаслідок протиправних дій третіх осіб
 
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
 
Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
 
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
 
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
 
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
 
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
 
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року                 № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, та постановах  Верховного Суду                    від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження                          № 61-10469св18), від  20 листопада 2019року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18).
 
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно встановили характер спірних правовідносин та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано виходили із того, що відсутні правові підстави для припинення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за якою рахується непогашена заборгованість за кредитним договором. Наявність кримінального провадження, порушеного за її заявою,  не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину щодо ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення  позивача від обов`язку належного виконання зобов`язання і виконання умов договору у разі настання певних обставин, передбачених ними.
 
З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо не врахування судами суттєвих обставин справи та наданих позивачем доказів на підтвердження зняття кредитних коштів з банківського рахунку невстановленою особою.
 
Інші аргументи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко