Номер провадження: 22-ц/813/687/20 
Номер справи місцевого суду: 522/15869/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді Ващенко Л.Г.
суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року (одноособово суддя Домусчі Л.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
26.08.2016 року акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 484,87 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
01.04.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
В заяві про укладення кредитного договору від 01.04.2011 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг, "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. Договором та зазначеними правилами передбачено порядок і умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. 
Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, станом на 31.05.2015 року має місце заборгованість в сумі 31 484,87 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 13 768,29 гривень; заборгованості по процентам у розмірі 3 221,75 гривень; пені в розмірі 11 369,36 гривень, штрафу - 1 150 гривень, штрафу - 500 гривень (фіксована складова) та штрафу - 1 475,47 гривень (процентна складова), Банк просив позов задовольнити. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року Банку відмовлено у задоволенні позову.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)        
Банк не погодився із рішенням суду від 24.10.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника Банка зазначає: 
З моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом, в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України, укладений договір шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Суду надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що він згоден, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг і самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. За змістом ст. 633 ЦК України, договори, які укладаються Банком з фізичними особами, є публічними, умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.
Ідентифікація клієнта Банком здійснюється на підставі п.2.2 р.2 постанови НБУ від 17.12.2003 № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» та наказів Банка № СП-2010-64 від 21.01.2010 року № СП-2010-599 від 31.05.2010 року. На підставі заповненої анкети-заяви при зверненні відповідача до відділення Банка, йому відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна'' за № НОМЕР_1 , на яку встановлено кредитний ліміт, який, у подальшому кредитний, неодноразово змінювався.
При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач, при укладанні Договору, дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипушеній картці.
З матеріалів справи вбачається, що отримана відповідачем кредитна картка перевипускалася за № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , остання з яких мала термін дії до останнього дня місяця 07.2016 року. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, фото отримання відповідачем кредитних карток, довідкою Банку про видані кредитні картки.
У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, шо відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5). Банком надані суду саме первинні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором, надані виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. 
Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 р. по справі 428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, а відповідно до висновків Верховного суду, у постанові від 08.07.2019 року в справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року по справі №642/5533/15-ц, а також у постанові від 19.09.2019 року в справі №127/7543/17. 
Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, суд не встановив дійсних обставин справи, зокрема, не дослідив наявні у публічному доступі (на сайті Банку) Умови та Правила надання банківських послуг та витяги з них, надані Банком, не встановив, чи дійсно вони відрізняються між собою. Відмовляючи у позові, суд зазначив, що на сайті http://a-bank.com.ua відсутні Умови та Правила надання банківських послуг у відповідній редакції станом на день укладення кредитного договору, однак з підписаної відповідачем заяви чітко вбачається, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені не на зазначеному судом веб-сайті, а на веб-сайті Банку.
Відмовляючи у стягненні фактично отриманих кредитних коштів та відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який с системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, що надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.
Одночасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами-членами Європейського Союзу. Сама необхідність повернення кредитних коштів та плати за користування чужими грошовими коштами в європейських країнах ні в якому разі не заперечується. Так, необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акт міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
01.04.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 0000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10, т. 1, а.с.178 т.2).
За розрахунками Банка, загальна сума заборгованості  станом на 31.05.2015 року становить 31 484,87 гривень, з яких: 13 768,29 гривень заборгованість за кредитом; 3 221,75 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; пеня 11 369,36 гривень; штраф - 1 150 гривень, штраф - 500 гривень (фіксована складова) і штраф - 1 475,47 гривень (процентна складова), а.с.5-9 т.1. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 року скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2016 року (а.с.68-72 т.1), справу призначено до судового розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.219 т.1).
10.12.2018 року представник відповідача Прудникова Д.О. подав заперечення на пояснення позивача, в яких просив застосувати позовну давність (а.с.72-88 т.2).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості у розмірі 13 768,29 гривень виходив з того, що Банк пропустив строк позовної давності 
(а.с.158-163 т.3). 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.  Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.  Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).
Позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
01.04.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого 01.04.2011 року відповідач підписав Анкету-заяву та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10 т.1, а.с.178 т.2).
З 15.02.2013 року Банком змінено кредитний ліміт до 15 000 гривень, а 27.04.2015 року кредитний ліміт встановлений у розмірі 13 440 гривень (а.с.9 т.1).
Станом на 31.05.2015 року у відповідача має місце заборгованість з повернення кредиту у розмірі 13 768,29 гривень (а.с.5-8,174-186 т.1, а.с.143-154, 179-200, 206-226 т.2, а.с.80-121 т.3).
Згідно довідки від 22.05.2018 року і витягу з особового рахунку за період з 01.04.2011 року по 01.05.2018 року, ОСОБА_1 , на підставі договору від 01.04.2011 року, отримав у Банку картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки - до останнього дня 07/2016 (а.с.152, 172-187 т.1, а.с.65-66 т.2). 
З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 , зокрема вбачається, що відповідач у квітні 2011 року отримав у Банку кредитну картку, якою користувався протягом 2011- 2015 років, у тому числі і після її перевипуску, а саме: знімав кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, поповнював баланс мобільного телефону, переказував готівку, а також частково погашав заборгованість (а.с.122,123, 174-187 т.1).
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Заява представника позивача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
Платіжні картки діють в межах визначених в них строку.
За зверненнями ОСОБА_1 платіжна картка № НОМЕР_1  перевипускалась Банком.
Так, протягом 2-011-2015 років відповідач отримав картки № НОМЕР_1 , 
№ НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , при цьому, остання перевипущена картка зі строком дії - до останнього дня 07/2016 року.
Згідно з п.2.2 р.2 постанови НБУ від 17.12.2003 № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований, відповідно до вимог законодавства України. 
Наказом № СП-2010-64 від 21.01.2010 року, у Банку затверджена процедура ідентифікації клієнта, згідно якої клієнт лише при оформленні першого продукту банку проходить повну ідентифікацію, а саме - заповнює анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також сканується паспорт клієнта. Згідно наказу Банка № СП-2010-599 від 31.05.2010 року, при оформленні кредитної картки за ініціативою Клієнта, забороняється повторне заповнення анкети-заяви, достатньо лише фотографування Клієнта з карткою (а.с.182 т.1, а.с.46-48,65-68,175-176,203 т.2. 
На підставі заповненої анкети-заяви при зверненні відповідача до відділення Банка, ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна'' за № НОМЕР_1 , на яку встановлено кредитний ліміт, який у подальшому неодноразово змінювався.
Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.
Протягом 2011-2015 років ОСОБА_1 користувався платіжними картками (знімав кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, поповнював баланс мобільного телефону, переказував готівку, а також частково сплачував заборгованість). У липні 2014 року відповідач переказував кошти з картки № НОМЕР_3 (а.с.184 т.1), а у квітні 2015 року з картки № НОМЕР_2 відповідачем переказувались грошові кошти із призначенням платежу: надходження готівки за платіжними картками (а.с.122,123 т.1). 
З огляду на те, що перевипущена картка №  НОМЕР_3 діяла до останнього дня липня 2016 року, із позовом Банк звернувся 26.08.2016 року, Банк звернувся за захистом порушеного права в межах строку позовної давності. 
Порушене право Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 13 768,29 гривень підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову Банку у позові щодо стягнення відсотків за користування кредитом і неустойки у вигляді пені та штрафів за недоведеністю вимог (а.с.163 т.3).
Банк просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості (заборгованість по відсоткам, неустойку у вигляді пені та штрафів).
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом і неустойки у вигляді пені та штрафів, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).
Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов  позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву від 01.04.2011 року про приєднання до Умов ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами і неустойки за порушення умов зобов`язання.
Додані до матеріалів справи Тарифи по престижним картам «Visa», а також Витяг з Умов та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, з використанням кредитної картки «Visa» (а.с.11-46, т. 1) не є достатніми доказами на підтвердження того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з Витягом з Тарифів та Витягом з Умов  і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву від 01.04.2011 року про приєднання до Умов та Правил ПриватБанку.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з квітня 2011 року по серпень 2016 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с. 13-46, т. 1).
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови, анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також умоввідповідальності позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання  (грошової суми та її визначеного розміру), надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові в цій частині за недоведеністю вимог.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи та аргументи Банка у скарзі щодо необґрунтованості відмови у позові про стягнення заборгованості за кредитом з підстав пропуску строку позовної давності, прийняті до уваги колегією суддів і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині з прийняттям нового судового рішення.
Доводи Банка про доведеність вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками та неустойки із посиланням на те, що: відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, оскільки йдеться про договір приєднання: відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 р. по справі 428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, а відповідно до висновків Верховного Суду, у постанові від 08.07.2019 року в справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає; пославшись на висновки Великої Палати Верховного Суду, суд не встановив дійсних обставин справи, зокрема, не дослідив наявні в публічному доступі (на сайті Банку) Умови та Правила надання банківських послуг та витяги з них, надані Банком, не встановив, чи дійсно вони відрізняються між собою; відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку; необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акту міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права, - до уваги не приймаються.
Анкета-заява, а також інші письмові докази, надані Банком, не містить належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений із Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, які діяли на момент підписання анкети-заяви від 01.04.2011 року і погодився з ними, підписуючи зазначену анкету-заяву про приєднання до Умов Банку.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону (споживача), невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Банк, як кредитор і позивач, повинен довести факт того, що позичальник був ознайомлений і прийняв Умови та Правила, а також Тарифи, що діяли 01.04.2011 року, на момент укладення кредитного договору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України від 24.09.2014 року (провадження № 6-144цс14). 
З огляду на принцип верховенства права, який передбачає наявність правової визначеності, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах не може ігноруватись судами і підлягає застосуванню.
Висновки Верховного суду від 28.03.2019 року у справі 428/2873/17 і від 08.07.2019 року у справі №923/760/18 стосуються конкретних справ і не є обо`язковими для застосування у судовій практиці.
Стосовно доводів про стягнення відсотків по кредиту, як основоположних норм банківського кредитування, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки Банком не доведений факт визначення в анкеті-заяві (договорі) розміру відсотків за користування кредитними коштами, Банк, у встановленому законом порядку, не позбавлений права вимагати у позичальника сплати процентів, відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Право Банка щодо стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 13 768,29 гривень підлягає захисту судом апеляційної інстанції шляхом частково задоволення позову у цій частині.
Оскільки Банк не довів своїх вимог в частині заборгованості за відсотками та неустойкою, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч. 1 п.п.1-4 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про пропуск Банком строку позовної давності в частині вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 13 768,29 гривень, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, суд неправильно застосував норми матеріального права - ст. ст. 256, 257, 526, 1050 ЦК України, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові щодо  стягнення відсотків і неустойки, в цій частині суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду у частині відмови у позові про стягнення відсотків і неустойки підлягає залишенню без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Апеляційна скарга Банка підлягає частковому задоволенню. За подачу позовної заяви і апеляційної скарги Банк сплатив мінімальний розмір судового збору - 1 378 гривень (а.с.52, т. 1) і 2 067 гривень (1 378х150%, а.с. 174, т. 3).
Оскільки судовий збір (1378 гривень і 2067 гривень) сплачено виходячи з мінімальної ставки судового збору, Банк має право на відшкодування судових витрат у повному обсязі.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

                                ПОСТАНОВИЛА:         

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 13 768, 29 гривень - скасувати.
Позов акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 13 768, 29 гривень - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 768 (тринадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 29 копійок, а також судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень та судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року в частині відмови у позові про стягнення заборгованості по відсоткам і неустойки у вигляді пені та штрафів - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, 
відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 26.03.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова