Постанова 
Іменем України
 
14 квітня  2020 року
м. Київ
 
справа №761/28426/17
провадження №61-13729св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В.М., Штелик С.П.,
учасники справи:
позивач -  Приватне акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача  - ОСОБА_3 ,
відповідач -  Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, 
відповідач - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні  у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., та  постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року ,ухвалену в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поліщук Н.В., Андрієнко А.М., Соколової В.В.
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2017 року ПАТ "Київська пересувна механізована колона-2" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва і скасування державної реєстрації права.
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що  25 квітня 2002 року між ТОВ "Екобуд" (забудовником) та ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" (інвестор) була укладена угода №2, відповідно до якої ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" зобов`язалось проінвестувати 88% будівництва по АДРЕСА_1, а забудовник 12% будівництва.
21 квітня 2005 року між ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" та ТОВ "Центробуд-трейд" (субінвестор) укладено Інвестиційний договір №2 та ряд додаткових угод до  нього, на підставі яких передбачалось будівництво трьох нежитлових приміщень (офісів) площею 544,38 кв.м в будинку АДРЕСА_1 .
01 березня 2007 року між ТОВ "Центробуд-трейд" та АКБ "Київ" укладено договір купівлі-продажу цих приміщень.
Розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 02 квітня 2008 року №454 новозбудованим блокам житлового будинку АДРЕСА_1 присвоєні поштові адреси: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 .
Додатковою угодою №1 від 05 січня 2009 року у зв`язку із проведенням технічної інвентаризації цих приміщень в основний договір внесено зміни і зазначені такі характеристики відчужуваних приміщень: АДРЕСА_2 площею 156,60 кв. м, АДРЕСА_3 площею 134,70 кв.м.
На підставі договору міни від 07 серпня 2009 року АКБ "Київ" передало ПАТ "Київська пересувна механізована колона-2", зокрема, приміщення НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 площею 156,60 кв.м, а на підставі акту приймання-передачі №27 від 12 серпня 2009 року передало майнові права на них.
В свою чергу, 11 липня 2006 року між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 укладено Інвестиційний контракт №030231, предметом якого є нежитлове приміщення НОМЕР_3 офісного приміщення 3 ( секція А ) площею 119,6 кв. м на 1 поверсі будинку АДРЕСА_2 , а на підставі Акту приймання-передачі об`єкта у власність здійснено їх передачу. 
Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва від 16 серпня 2010 року №772-В оформлено право власності ОСОБА_1 , видано відповідне свідоцтво.
31 серпня 2010 року КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" зареєстровано право власності за ОСОБА_1 
10 вересня 2010 року ОСОБА_1 продала вказане приміщення ОСОБА_2 та на його ім`я зареєстровано право власності.
Позивач вважає, що зазначені наказ, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 , а також державна реєстрація права власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на спірні приміщення є незаконними, адже рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Київська пересувна механізована колона-2» до TOB «Екобуд», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Топилко О.О., було визнано недійсним Інвестиційний контракт № 030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між TOB «Екобуд» і ОСОБА_1 .
Таким чином, вказаний контракт не створив будь-яких юридичних наслідків з моменту його укладення, то і виданий на його підставі наказ Головного управляння комунального майна м. Києва про оформлення права приватної власності ОСОБА_1 не може вважатися законним і підлягає скасуванню.
При цьому, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 , як похідне від наказу Головного управляння комунального майна м. Києва, також не може вважатися законним і є недійсним.
Окрім того, якщо свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 по своїй суті є незаконним, то і реєстрація права власності ОСОБА_1 , а потім на ОСОБА_2 на спірні приміщення, які буда здійснена КП «Київське міське БТІ» на його підставі, також є неправомірною.
На час звернення до суду з позовом, позивач не мав можливості зареєструвати за собою право власності на спірні приміщення, оскільки власником цих приміщень згідно відомостей про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно значився ОСОБА_2 , чим порушуються законні права та інтереси позивача.
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
-           визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління комунальної власності м.Києва від 16 серпня 2010 року №772-В про оформлення права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна;
-           визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , що видано Головним управлінням комунальної власності м.Києва 16 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 ;
-           скасувати державну реєстрацію КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 31 серпня 2010 року права власності ОСОБА_1 за реєстраційним номером: 31367036, номер запису 9575-П в книзі 192п-230;
-           скасувати державну реєстрацію КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 29 вересня 2010 року права власності ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових  рішень
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
Скасовано наказ Головного управління комунальної власності м. Києва №772-В від 16 серпня 2010 року про оформлення права власності за ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, що видано Головним управлінням комунальної власності м. Києва 16 серпня 2010 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2, що проведено КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 31 серпня 2010 року за реєстраційним №31367035, запис №9575-П в книзі192п-320.
Скасовано державну реєстрацію за  ОСОБА_2 права власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2, що проведено 29 серпня 2010 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року визнано недійсним, відтак наказ Головного управління комунальної власності м.Києва №772-В від 16 серпня 2010 року підлягає скасуванню, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 підлягає визнанню недійсним.  Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд мотивував їх тим, що підстави, на яких за ними зареєстровано право власності, на даний час не існують.

Постановою  Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 16 серпня                   2010 року №772-В про оформлення права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна та скасування державної реєстрації КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 29 вересня 2010 року права власності ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні цих вимог - відмовлено.
В іншій частині рішення суду залишено  без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задовленні частини позовних вимог мотивовано тим, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог в частині скасування цього наказу, ураховуючи, що такі підстави відсутні в силу того, що його дія, як акту індивідуальної дії, вичерпана фактом видачі відповідного свідоцтва. Окрім того, ураховуючи, що документ (договір купівлі-продажу), на підставі якого проведено державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , не скасовано, судом не приймалось рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав або скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 відсутні.
В незміненій частині рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції та рух справи у суді касаційної інстанції 
15 липня 2019 року представник ОСОБА_3 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада                2018 року та на постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу №761/28426/17.
 
У  серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просив здійснити перерозподіл судових витрат по справі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами було помилково покладено, як преюдиційний висновок  рішення суду по справі №761/23860/15-ц, яким було встановлено порушення  прав  позивача, як носія  майнових прав стосовно спірного нерухомого майна, оскільки вказаний висновок суду у справі №761/23860/15-ц встановлено на підставі неповного дослідження достатніх доказів, зокрема суду не було надано додатки 1,2 до первісної інвестиційної угоди № 2 за якими і здійснювався розподіл об`єкту інвестування.
 
Вказане свідчить про те, що висновок суду по справі №761/23860/15-ц  не може бути преюдиційним. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у від 12 червня 2018 року  постанові справі № 927/976/17.
 
Рішенням суду у справі №761/23860/15-ц лише визнано недійсним інвестиційний договір, проте майнові права на спірне нерухоме майно передавались ОСОБА_1   не за самим договором, а за актом приймання-передачі, який скасовано не було, тому  реєстрація права власності за                 ОСОБА_1 є правомірною, а вимоги позивача є безпідставними.
 
Скасування  державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 свідчить про порушення  принципу остаточності судового рішення, оскільки судовими рішеннями  у справі №761/23860/15-ц ПАТ «КПМК-2» було відмовлено у визнанні за ним права власності та витребуванні на його користь  спірного нерухомого майна.
 
Суди не прийняли до уваги те, що позивачем обрано неефективний  спосіб захисту та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив  ПАТ «КМПК-2» на касаційну скаргу мотивовано тим, що  рішення суду у справі №761/23860/15-ц ОСОБА_2 не оскаржувалось та набрало законної сили. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що позивачем було обрано неефективний спосіб захисту порушених прав є необґрунтованим, оскільки у разі  скасування судом документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно, суди дійшли  правильного висновку про визнання недійсним свідоцтва про права власності, що видано на ім'я ОСОБА_1 та  скасування державної реєстрації  права власності ОСОБА_1 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено,  що 25 квітня 2002 року між ТОВ "Екобуд" (забудовником) та ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" (інвестор) укладена угода №2. Згідно із предметом цієї угоди забудовник зобов`язується за рахунок інвестора виконати дії, пов`язані із забезпеченням зведення житлового будинку з гаражними і офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , а інвестор інвестує 88% кошторисної вартості будівництва. Вклад забудовника 12% вартості будівництва. Планове закінчення будівництва 2й квартал 2005 року.
Відповідно до п.1.2 цієї угоди детальна характеристика об'єкту інвестування буде визначена в додатку №1 після затвердження у встановленому порядку проектно-кошторисної документації. Пунктом 1.3 передбачено розподіл приміщень згідно із додатком №2, який є невід`ємною частиною угоди. Пунктом 1.4 визначено, що право на отримання площ у власність виникає у зв'язку із внесенням інвестицій.
Згідно з п.2.2 інвестор забезпечує забудовника коштами, виходячи з вартості одного квадратного метра площ, зазначених в п.2.1 договору, що передаються від забудовника інвестору за домовленістю сторін, що складає відповідно: а) квартир - 2823,72 грн.; б) машиномісць - 1644,52 грн.; в) офісних приміщень - 2802,90 грн.
За умовами п.3.1.6 зазначеного договору забудовник зобов`язаний оформлювати та видавати інвестору документи, які підтверджують право власності на квартири тільки після здійснення інвестором всіх остаточних розрахунків.
За змістом п.3.1.11 забудовник зобов`язаний в рахунок отриманих коштів оформити документи на право власності інвестора на площі згідно з додатком №2 на протязі одного місяця після прийняття об`єкту в експлуатацію і остаточного розрахунку інвестора.
Відповідно до п.3.2.4 забудовник має право до перерахування повної суми коштів з боку інвестора після завершення будівництва не передавати йому документи на належне майно. Якщо на протязі 3-х місяців залишок коштів не проплачено, забудовник має право продати побудовані приміщення, вартість площі яких відповідає сумі недоплати
За змістом п.3.3.2 зазначеного правочину інвестор зобов`язується після офіційного повідомлення забудовника про затвердження акту про прийняття об`єкту інвестування Державною комісією та надання наказу забудовника про прийняття об`єкту в експлуатацію, у двомісячний термін, здійснити остаточні розрахунки з забудовником на підставі даних БТІ.
Згідно із п.3.4.2 інвестор має право укладати інвестиційні контракти на залучення коштів від фізичних та юридичних осіб та акумулювати для здійснення операцій по фінансуванню капітальних вкладень у будівництво об`єкту.
Відповідно до п.3.4.4 вказаного договору інвестор має право здійснювати передачу своїх прав і зобов`язань за угодою третім особам відповідно до законодавства України.
21 квітня 2005 року між ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" (організація) та ТОВ "Центробуд-трейд"  укладено Інвестиційний договір №2 на будівництво нежитлових приміщень (офісів) в будинку по АДРЕСА_1 та ряд додаткових угод. Згідно з вказаним договором інвестор співфінансує три нежитлові приміщення в будинку за адресою: АДРЕСА_1 площею 544,38 кв.м загальної площі нежитлових приміщень. ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" зобов`язалось надати всі необхідні документи для оформлення права власності.
Матеріали справи не містять інформацію, які саме об`єкти та їх площа відповідно до цієї угоди були її предметом.
21 квітня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Техбудлізинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробуд-трейд» (далі - Інвестор) був укладений Інвестиційний договір №2 на будівництво нежитлових приміщень (офісів) в будинку по АДРЕСА_1 з додатковими угодами за умовами якого Інвестор співфінансує нежитлові приміщення в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 544,38 кв.м. загальної площі нежитлових приміщень. Перелік нежитлових приміщень наведено в Додатку №1 до даного Договору.
01 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробуд-трейд» (далі - Продавець) та Акціонерним комерційним банком «Київ» (далі - Покупець) був укладений Договір №1 купівлі-продажу майнових прав за яким Продавець продав Покупцю майнові права на чотири нежитлових приміщення (офісів) загальною площею 544,38 кв.м, які будуються в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення № 2 вісь 1-5 ряд Б-Г блок А площею 112,05 кв.м, №4 вісь 1-5 ряд ОА-Б блок А площею 122,04 кв.м. №5 вісь 5/1-9/1 блок Б площею 130,51 кв.м, №6 вісь 2/2-5/1 блок Б площею 179,78 кв.м.
Додатковою угодою №1 від 05 січня 2009 року до Договору №1 купівлі-продажу майнових прав від 01 березня 2007 року в зв`язку з проведенням технічної інвентаризації нежитлових приміщень (офісів) були внесені зміни в п. 1.1 та 2.1 Договору від 01 березня 2007 року та викладено в новій редакції і зазначено наступні характеристики Об`єкта - АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_3, зокрема : будинок АДРЕСА_2, приміщення НОМЕР_3 на першому поверсі загальною площею 156,60 кв.м.
Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №454 від 02 квітня 2008 року присвоєно новозбудованому блоку А житлового будинку АДРЕСА_1 поштову адресу: АДРЕСА_2, блоку Б - АДРЕСА_3.
07 серпня 2009 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» та Акціонерним товариством «Київська пересувна механізована колона-2» був укладений Договір міни за умовами якого ПАТ АКБ «Київ» зобов`язується передати АТ ««Київська пересувна механізована колона-2» у власність майнові права на нежитлове приміщення (офіс), під номером НОМЕР_3 на першому поверсі в будинку, що будується АДРЕСА_2 загальною площею 156,60 кв.м, які належать на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав №1 від 01 березня 2007 року, укладеного між ТОВ «Центробуд-трейд» та АКБ «Київ» та Акту приймання-передачі від 17 липня 2007 року, та Додаткової угоди №1 від 05 січня 2009 року, укладеної між ТОВ «Центробуд-трейд» та АКБ «Київ» (п.1.3.20 Договору).
На виконання п.2.3 Договору, 12 серпня 2009 року між сторонами був підписаний акт №27 приймання-передачі до Договору міни від 07 серпня 2009 року, а саме: ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» передав АТ «Київська пересувна механізована колона-2» у власність майнові права на нежитлове приміщення (офіс), під номером НОМЕР_3 на першому поверсі в будинку, що будується АДРЕСА_2 загальною площею 156,60 кв.м.
В той же час, 11 липня 2006 року між ТОВ «Екобуд» (далі - Замовник) та ОСОБА_1 (далі - Інвестор) був укладений Інвестиційний контракт №030231 за умовами якого Замовник своїми силами і засобами, за рахунок залучених від інвесторів коштів, зобов`язується збудувати і передати Інвестору нежитлове приміщення НОМЕР_3 офісного приміщення 3 (секція А), 1-й поверх, на АДРЕСА_1 , загальною площею 119,6 кв.м.
16 серпня 2010 року між ТОВ «Екобуд» та ОСОБА_1 був підписаний Акт приймання-передачі об`єкта у власність інвестора, а саме: вбудоване нежитлове офісне приміщення НОМЕР_3 у житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , перший поверх, загальною площею 119,60 кв.м на підставі Інвестиційного контракту №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року.
16серпня 2010 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва № 772-В   було видано наказ про оформлення права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна на нежилі приміщення з №1 по                      №8 (групи приміщень НОМЕР_3) офіс, загальною площею 119,60 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
16 серпня 2010 року Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видало Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень НОМЕР_3 ) офіс, загальною площею 119,60 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ) на ім`я ОСОБА_1 
09 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, предметом якого є приміщення з №1 по №8 в групі приміщень НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_2 .
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на нежилі приміщення з №1 по                   №8 (групи приміщень НОМЕР_3 ) офіс, загальною площею 119,60 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ) 31 серпня 2010 року було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 16 серпня 2010 року та 29 вересня 2010 року зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 09 вересня 2010 року.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                      16 травня 2016 року у справі №761/23860/15-ц за позовом ПАТ "КПМК-2" до ОСОБА_1 , ТОВ "Екобуд", ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Топилко О.О. про визнання недійсним інвестиційного контракту від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" і ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлових приміщень №№ 1-8 групи приміщень НОМЕР_3 загальною площею 119,60 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_2 ; визнання за ПАТ "КПМК-2" право власності на нежитлові приміщення позовні вимоги задоволено частково,   визнано недійсним Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 . 
В іншій частині вимог відмовлено. Рішення набуло законної сили.
Визнаючи недійсною інвестиційну угоду, суд виходив з того, що забудовник не мав права розпоряджатися приміщеннями, які були предметом інвестиційної угоди з ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг" та яким здійснено їх фактичну оплату. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд виходив з того, що не підлягають визнанню недійсними наступні угоди, що вчинені після недійсного правочину. Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності, суд вказав, що таке підлягає оформленню в загальному порядку, передбаченому законом для даних правовідносин, оскільки такий є, а не на підставі рішення суду. 
Також суд вказав на те, що право витребування належать власнику, а не особі, яка наділена майновими правами щодо об'єкту.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                       16 травня 2016 року у справі №761/23860/15-ц під час розгляду справи та при частковому задоволенні позовних вимог установлено, що предметом оспорюваної інвестиційної угоди були ті самі нежилі приміщення, які натепер належать ОСОБА_2 , а відтак підтверджено правомочність ПАТ "КПМК-2" на пред`явлення позову щодо них.
В ході розгляду справи також встановлено виконання інвесторами своїх зобов'язань, що підтверджує факт виникнення у ПАТ «КПМК-2" майнових прав. Такий висновок суду у справі №761/23860/15-ц ґрунтується на рішенні Господарського суду міста Києва від 13 червня 2012 року у справі №5011-62/3970-2012 за позовом ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Київ" до відповідача: ТОВ "Центробуд-трейд", треті особи: ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг", ТОВ "Екобуд" про визнання недійсним Договору №1 від                   01 березня 2007 року купівлі-продажу майнових прав.
 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.  
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада                   2018 року та  постанова Київського апеляційного суду від 06 червня                    2019 року оскаржуються тільки в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вищевказані нежитлові приміщення.
В іншій частині рішенняШевченківського районного суду м. Києва від                     21 листопада 2018 року та  постанова Київського апеляційного суду від                06 червня 2019 року не оскаржуються тому і не є предметом касаційного розгляду у суді касаційної інстанції.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КПМК-2» про визнання недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від  16 серпня 2010 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення з               №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на зазначені  нежитлові приміщення, суди виходили з того, що Інвестиційний контракт про інвестування в будівництва від 11 липня 2006 року  №030231, укладений між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 визнано недійсним в судовому порядку, тому відповідно до  ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"  позов підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з  огляду на наступне.
Стосовно ефективності обраного позивачем способу захисту колегія суддів зазначає наступне.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Судами встановлено виконання інвесторами своїх зобов`язань, що підтверджує факт виникнення у ПАТ «КПМК-2" майнових прав щодо спірного нерухомого майна. Такий висновок суду у справі №761/23860/15-ц ґрунтується на рішенні Господарського суду міста Києва від 13 червня               2012 року у справі №5011-62/3970-2012 за позовом ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Київ" до відповідача: ТОВ "Центробуд-трейд", треті особи: ТОВ "Лізингова компанія "Техбудлізинг", ТОВ "Екобуд" про визнання недійсним Договору №1 від 01 березня 2007 року купівлі-продажу майнових прав.
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ПАТ «КПМК-2» посилалось на те, що воно є фактичним володільцем майнових прав на спірне нежиле приміщення, однак воно незаконно перейшло у право власності  ОСОБА_2 , шляхом  вчинення ряду правочинів та  рішень органів державної влади.
Таким чином, з характеру спірних правовідносин вбачається, що  даний позов є віндикаційним та направлений на повернення у власність спірного майна фактичному власнику.
Стосовно ефективності способу захисту порушеного права власника було висловлено правову позицію Великою Палатою Верховного Суду  у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, зокрема наступне.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Враховуючи вказані правові висновки та зміст позовних вимог в даній справі ПАТ «КПМК-2» у сукупності свідчить про те, що ПАТ «КПМК-2» було обрано неефективний спосіб захисту свого порушеного права майнових прав відносно спірного нерухомого майна.
Проте, ПАТ «КПМК-2» вже зверталося до суду з  віндикаційним позовом до суду  (справа № 761/23860/15-ц)  до ОСОБА_1 , ТОВ "Екобуд", ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Топилко О.О. про визнання недійсним інвестиційного контракту від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" і ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлових приміщень №№ 1-8 групи приміщень НОМЕР_3 загальною площею 119,60 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_2 ; визнання за ПрАТ "Київська пересувна механізована колона-2" право власності на нежитлові приміщення позовні вимоги задоволено частково.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                      16 травня 2016 року у справі позов задоволено частково та визнано недійсним Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 . В іншій частині вимог відмовлено. Рішення набуло законної сили.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності, суд вказав, що таке підлягає оформленню в загальному порядку, передбаченому законом для даних правовідносин, оскільки такий є, а не на підставі рішення суду.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про  витребування  із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірного нежилого приміщення суд виходив з того, що право витребування належать власнику, а не особі, яка наділена майновими правами щодо об`єкту.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України  суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами;
Таким чином, враховуючи те, що при вирішенні справи № 761/23860/15-ц  судом відмовлено  у задоволенні позовних вимог ПАТ «КПМК-2» про витребування  із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірного нежилого приміщення, з урахуванням п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України ПАТ «КПМК-2» не зможе захистити своє порушене право, як власника майнових прав на спірне майно, у спосіб визначений Великою Палатою Верховного Суду  у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, враховуючи те, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «КПМК-2» з підстав неефективного способу захисту при наявності наявного судового рішення по справі №761/23860/15-ц про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог між тими ж учасниками справи та з тих же підстав, вказане поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
 
Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у                                     п. 1   ст. 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого     1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).
 
Згідно із ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Аналізуючи викладене колегія суддів вважає, що вищевказане створило                    ПАТ «КПМК-2» перешкоди у реалізації права на судовий захист, тому з огляду на наведену вище аргументацію  та особливості даної справи доходить висновку, що обраний  позивачем  спосіб захисту в даній справі є ефективним та здатним у створеній ситуації захистити порушене право позивача.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги відносно того, що суди не прийняли до уваги те, що позивачем обрано неефективний  спосіб захисту та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог не заслуговують на увагу  з огляду на вищевикладене.
 
Стосовно доводів касаційної скарги відносно того, що судами було помилково покладено, як преюдиційний висновок  рішення суду по справі №761/23860/15-ц колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
 
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
 
В  основу оскаржуваних судових рішень про задоволення позовних вимог ПАТ «КПМК-2»  про визнання недійсним свідоцтва про право власності про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 було покладено преюдиційність рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі №761/23860/15-ц, яким було встановлено обставини у справі на підставі досліджених доказів та заперечень наданих сторонами по справі, зокрема і ОСОБА_2 у зв`язку з чим було ухвалено визнати недійсним Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 . В іншій частині вимог відмовлено. 
Рішення  ОСОБА_2 з підставнеповного дослідження достатніх доказів, зокрема додатків 1,2 до первісної інвестиційної угоди № 2 за якими і здійснювався розподіл об`єкту інвестування не оскаржувалось та  набуло законної сили.
 
Таким чином, висновок суду по справі №761/23860/15-ц в силу вимог                ч. 4,5  ст. 82 ЦПК України є преюдиційним, а встановлені обставини у справі повторному доказуванню не підлягають. 
 
Посилання в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 12 червня 2018 року  по справі № 927/976/17 до спірних правовідносин застосуватись не може, оскільки питання вирішення преюдиційності рішення в справі № 927/976/17  відмінне від обставин даної справи.
 
Доводи касаційної скарги відносно того, що рішенням суду у справі №761/23860/15-ц лише визнано недійсним інвестиційний договір, проте майнові права на спірне нерухоме майно передавались ОСОБА_1   не за самим договором, а за актом приймання-передачі, тому  реєстрація права власності за ОСОБА_1 є правомірною, а вимоги позивача є безпідставними не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Судами встановлено, що Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 визнаний недійсним у судовому порядку.
Частиною 1, 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Окрім того, акти приймання-передачі не мають ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, а є лише первинними документами, тому не підлягають визнанню недійсними, а визнання недійсним акта, підписаного на виконання умов договору, не може відновити права або законні інтереси позивача. Вказаний акт прийому-передачі майна не є правочином.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний суд у постанові від 11 червня  2018 у справі № 916/613/17.
Визнання недійсним акту прийому-передачі спірного нерухомого майна від ТОВ "Екобуд" та ОСОБА_1 не може відновити права або законні інтереси позивача.
Таким чином, основною підставою для виникнення в подальшому у ОСОБА_1   права власності на спірні нежитлові приміщення  є Інвестиційний контракт №030231 , який було визнано судом недійсним, тому як похідним є  свідоцтво про право власності та  державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірне майно підлягає скасуванню.
Доводи касаційної скарги відносно того, що скасування  державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 свідчить про порушення  принципу остаточності судового рішення, оскільки судовими рішеннями  у справі №761/23860/15-ц ПАТ «КПМК-2» було відмовлено у визнанні права власності та витребовуванні на його користь  вказаного нерухомого майна не заслуговує на увагу, оскільки відмова у судовому порядку визнати право власності на спірне майно за ПАТ «КПМК-2» не свідчить про те, що воно позбавлено права зареєструвати своє право власності у позасудовому порядку та не свідчить про правомірність права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
 
Наведені в касаційній скарзі доводи  не спростовують висновків суду першої та   апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року та  постанова Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, що видано про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вищевказані нежитлові приміщення -  залишити без змін, 
Керуючись статтями 400, 401, 402,  416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада                  2018 року та  постанову Київського апеляційного суду від 06 червня                  2019 року в частині задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Київська пересувна механізована колона-2» про визнання недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, що видано про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_2 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вищевказані нежитлові приміщення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                   А. А. Калараш
 
                                                                             В. М. Сімоненко
                                                                                                    
                                                                                                С. П. Штелик