ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20633/19                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач:                              Файдюк В.В.
суддів:                                                  Земляної Г.В.
                                                            Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення про заборону в`їзду в Україну від 16 вересня 2019 року, прийняте Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, яким заборонено йому в`їзд в Україну строком на три роки.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваним рішеням його визнано особою, перебування якої на території України може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, що суперечить інетресам охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і  законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Однак, вказані обставини, за твердженям позивача, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до інформації, наданої у відповідях на адвокатські запити, адресовані до Служби безпеки України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не є учасником будь-яких кримінальних проваджень, повідомлення про підозру йому не здійснювалось.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року даний позов - задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Державної міграційної служби України подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення Державної  міграційної служби від 16 вересня 2019 року прийнято уповноваженою особою обгрунтовано, за наявності підстав, визначених у статі 13 Закону України «Про правовий статус інозщемців та осіб без громадянства», відповідно до норм цього закону та Інструкції «Про порядок прийняття ДМС та її територіальними органами рішень рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства». 
Рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України, за твердженням відповідача, приймалося на підставі обгрунтованого подання Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві. 
На підтвердження обгрунтованості прийнятого рішення апелянт додав до апеляційної скарги копію листа Національної поліції України від 27 березня 2020 року№2964/55/01-2020, повідомлення від МВС Республіки Грузії від 11 вересня 2019 року №МІА 1 19 0242199 та Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва №ІР/1504/09/С95/8809/AG10/F2/3 від 24 березня 2020 року, які підтверджують факти притягнення позивача до кримінальної відповідальності.
Крім того, відповідач зазначає, що за результатами перевірки Державною міграційною службою втановлено незаконність проживання/перебуваня позивача на території України, що було враховано під час прийняття спірного рішення.
За твердженням представника відповідача, в даному випадку прийняття рішення про заборону в`їзду є превентивним заходом, який спрямований на попередження правопорушень та застосовується в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громаян України та іннших осіб, які проживають в Україні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України 16 вересня 2019 на підставі положень абз.2,3 ч.1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було прийнято рішення про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Руставі (Грузія), чоловічої статі, місце проживання не встановлено, в`їзду в Україну строком на три роки.
09 жовтня 2019 року представником ОСОБА_1 було направлено Голові Державної міграційної служби адвокатський запит №10/02-18-зЗ стосовно наявності рішення про заборону в`їзду в Україну його довірителю та на підставі чого приймалося таке рішення.
21 жовтня 2019 року простим поштовим відправленням позивачем було отримано відповідь Державної міграційної служби України від 18 жовтня 2019 року №8-8136/2-19. Зі змісту вказаної відповіді вбачається, що Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України 16 вересня 2019 року було прийнято рішення про заборону громадянину Грузії ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на три роки на підставі подання Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в місті Києві №5557/125/14/13/01-2019 від 21 серпня 2019 року.
Вказане рішення до відома позивача Державною міграційною службою доведено не було, про його наявність він дізнався лише з відповіді на адвокатський запит. 
Не погоджуючись з таким рішенням, вважаючи його протипаврним та таким, що порушує права, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до змісту оскаржуваного рішення Головне управління Національної поліції в місті Києві володіє інформацією про можливі візити до України громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є лідером організованої злочинної групи, сфера діяльності якої - квартирні крадіжки та розбійні напади. Згідно з наявними обліками, позивач належить до категорії осіб «злодій у законі» та планує прибути на територію України з метою перерозподілу сфер кримінального впливу та поширення «злодійських» традицій. Також, відповідно до вказаного рішення позивач є суспільно небезпечною особою, впливає на криміногенні процеси у злочинному середовищі регіону тощо, перебування позивача на території України може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, що суперечить інтересам охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
При вирішенні питання про встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України, з метою повного та всебічного вивчення обставин, та прийняття правомірного рішення в межах визначених законодавством повноважень, Державною міграційною службою України 23 серпня 2019 року надіслано листа до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області для перевірки чинності дозволу на імміграцію в Україну, на підставі якого громадянина Грузії ОСОБА_1 було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.
Державною міграційною службою України 29 серпня 2019 року отримано інформацію від Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області стосовно позивача, в якій повідомлялося, що 20 листопада 2013 року позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та 04 грудня 2013 року документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії.
Однак, 26 січня 2015 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України №8.1/412-15, яким надіслано подання Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 29 січня 2015 року №3/1-224/4 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» скасовано дозвіл, виданий 20 листопада 2013 року позивачу на підставі п.3 ч.1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Так, Державна міграційна служба посилається на те, що станом на 16 вересня 2019 року, на момент прийняття оскаржуваного рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України строком на 3 роки, останній проживав в Україні не на законних підставах.
Також відповідачем вказано на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі №200/9638/19-а відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну від 29 січня 2015 року №3/1-224/4 та зобов`язання поновити посвідку на постійне проживання серії від 04 грудня 2013 року НОМЕР_1 . 
Однак, позивач зазначив, що він постійно проживає на території України з березня 2013 року. Крім того, позивач на території України 09 серпня 2013 року уклав шлюб із громадянкою Грузії ОСОБА_4 , який був зареєстрований Донецьким міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Надалі, 04 грудня 2013 року позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні із зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_1.
Крім того, позивач зазначив, що він є власником посвідчення водія, виданого 02 жовтня 2016 року за № НОМЕР_2 , що додатково підтверджує факт законності отримання документів на право проживання в Україні, оскільки, згідно з пунктом 23 Положення про порядок видачі посвідчення водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340, посвідчення водія видається особисто під розписку після пред`явлення паспорта або іншого документа, що його замінює.
Також позивачем вказано на те, що жодного разу він не був примусово видворений за межі території України.
Зокрема, позивачем зазначено, що відносно ОСОБА_1 Дніпровським районним судом міста Києва було прийнято постанову від 25 липня 2014 року у справі №755/19741/14-а, якою позивача було примусово видворено за межі України, а також затримано і поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області. Вказане судове рішення було мотивоване тим, що у ОСОБА_1 були відсутні документи, які посвідчують законність підстав для перебування в Україні.
Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2014 року у справі №755/19741/14-а було оскаржено в апеляційному і касаційному порядку. При цьому, судам апеляційної і касаційної інстанції було надано документи, які посвідчують законність підстав для перебування ОСОБА_1 на території України, зокрема, посвідку на постійне проживання.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2014 року у справі №К/800/47187/14 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні касаційної скарги, мотивувавши рішення тим, що поданих документів недостатньо для встановлення факту законності перебування позивача на території України. Суд вказав на те, що легальність та правомірність отримання посвідки має посвідчуватись ще й іншими документами, а саме заявами зацікавленої особами, рішеннями уповноваженого органу тощо.
За переконанням позивача, рішення судів щодо примусового видворення ОСОБА_1 з території України не ґрунтувались на тому, що позивач становить небезпеку для суспільного порядку, а ґрунтувались на тому, що позивач не мав достатнього обсягу документів для встановлення достовірності отриманої ним посвідки на постійне проживання в Україні. В подальшому ОСОБА_1 був звільнений з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України Державної міграційної служби України, оскільки адміністрації Чернігівського ПТПІ Державної міграційної служби Ураїни, було надано довідку на постійне проживання. Постанову про примусове видворення ОСОБА_1 , прийняту Дніпровським районним судом міста Києва від 25 липня 2014 року у справі №755/19741/14-а, виконано не було.
Позивачем наголошено на тому, що чинне законодавства України не встановлює будь-яких санкцій чи обмежень при повторному прибутті в Україну для осіб, які самостійно виїхали за межі України після ухвалення рішення про їх примусове видворення за межі країни.
Надалі 06 квітня 2017 року Службою безпеки України відносно ОСОБА_1 було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну, про вказане рішення ОСОБА_1 дізнався під час самостійного перетину державного кордону України 27 травня 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі від 24 січня 2019 року №826/3099/18, визнано протиправним та скасовано доручення Служби безпеки України від 06 квітня 2017 за №14/3/3-8696 щодо заборони в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном на п`ять років; визнано протиправною та скасовано постанову Служби безпеки України від 06 квітня 2017 про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном на п`ять років.  
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі №826/3099/18 рішення у справі залишено без змін. Рішення про скасування заборони в`їзду в Україну ОСОБА_1 набрало законної сили.
Також Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області 25 вересня 2019 року на підставі подання Управління карного розшуку Головного управління національної поліції у місті Києва від 25 вересня 2019 року було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 .
Вказаним рішенням було примусово повернуто до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язано його покинути територію України у термін до 29 вересня 2019 року.
Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач оскаржив його до Дніпровського районного суду міста Києва.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі №755/15519/19 позов ОСОБА_1 було задоволено повністю, рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 25 вересня 2019 року про примусове повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , було визнано протиправним та скасовано.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі №755/15519/19 набрало законної сили 21 жовтня 2019 року. Доказів оскарження вказаного рішення суду суб`єктом владних повноважень до суду апеляційної інстанції не надано.
Як вбачається з рішення від 25 вересня 2019 року про примусове повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 , підставами для його прийняття слугували ті ж самі підстави, як і для прийняття рішення Державної міграційної служби України від 16 вересня 2019 року про заборону в`їзду позивачу в Україну, а саме те, що позивач є суспільно небезпечною особою, займається протиправною діяльністю, поширює і розвиває злочинні традиції, намагається впливати на криміногенні процеси у злочинному середовищі тощо.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, які стали підставою для його прийняття, фактично були досліджені Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/15519/19, в той час як відповідачем та третьою особою не надано суду нових доказів, які були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.3 ч.1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного  суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі - Положення №360) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно п.2 Положення №360 Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до ч.2 статті 3 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
ВіЗгідно ч.1, 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.
Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року №1235 (далі - Інструкція №1235).
Відповідно до п.3 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до п.4 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами, зокрема, за ініціативою підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.
Згідно п.5 Інструкції №1235, після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
Пунктом 6 Інструкції №1235 визначено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.
Відповідно до п.1 ч.1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, основними повноваженнями поліції, відповідно до покладених на неї завдань зокрема, є: здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; вжиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; вжиття заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необгрунтованість прийняття Державною міграційною службою України рішення від 16 вересня 2019 року про заборону в`їзду ОСОБА_1 на територію України строком на 3 роки.
Посилання представника відповідача на лист Національної поліції України від №2964/55/01-2020 від 27 березня 2020 року, повідомлення від МВС Ресспубліки Грузії від 11 вересня 2019 року №МІА 1 19 0242199 та Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва від 24 березня 2020 року №ІР/1504/09/С95/8809/AG10/F2/3 суд оцінює критично, оскільки вони жодним чином не вказують на незаконну діяльність ОСОБА_1 на території України.
Натомість, позивачем вчинено всі належні дії для підтвердження фатків про не притягнення ОСОБА_1 до відповідальності на території України, що відображено у відповідях на адвокатські запити, адресовані Службі безпеки України, Національній поліції України, Генеральній прокуратурі України, з яких вбачається, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не є учасником кримінальних проваджень, повідомлення про підозру йому не здійснювалось. 
Інформація про повідомлення позивачем неправдивих даних для отримання документу, що посвідчує право на проживання в Україні, відсутня, документи позивача відповідають установленому зразку і не є підробленими. Невиконаних зобов`язань в розрізі можливості застосування заборони на в`їзд в Україну з цього приводу позивач не має. 
Правила перетинання державного кордону позивач не порушував, як і не намагався здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу. Протилежного судом не встановлено, а відповідачем чи третьою особою не доведено.
Отже, апеляційна скарга відповідача, як і оскаржуване рішення, не містить посилання на фактичні дані та докази вчинення ОСОБА_1 кримінальних та/або інших правопорушень на території України із зазначенням статті закону, яким передбачена відповідальність за вчинення таких порушень, та під час розгляду даної справи відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження суспільної небезпеки з боку громадянина Грузії ОСОБА_1 під час його перебування на території України, або інших доказів на підтвердження правомірності підстав прийняття оскаржуваного рішення, що викладені у його мотивувальній частині.
Окремо слід зазначити, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі № 826/3099/18 встановлено, що ОСОБА_1 безперервно проживає на території України з 2013 року, отримав усі необхідні документи на право проживання в Україні, має водійське посвідчення та документи на підтвердження свого сімейного стану, дійсність цих документів відповідачем не оспорено.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив даний позов.
Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Відповідно до п.1 ч.1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев