Постанова
іменем України 
3 березня 2020 року
м. Київ
справа № 759/5949/16-к 
провадження № 51-4676км19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
потерпілих                                                  ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ,
виправданого                                            ОСОБА_8 ,
захисника                                                   ОСОБА_9 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2019  року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100000000690, щодо
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Студінка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
якого визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та виправдано з підстав не доведення того, що вчинено злочин, в якому він обвинувачується.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2019  року вирок щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він 12  серпня 2015 року о 9-й год. 10 хв, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ Lanos» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який згідно з генеральним договором фінансового лізингу належав ТОВ «Український лізинговий фонд» та перебував у розпорядженні ТОВ «Чіп і Зіп», рухаючись у середній смузі руху проїзної частини проспекту Лесі Курбаса зі сторони Кільцевої дороги в напрямку вулиці Картвелішвілі та наближаючись до будинку № 9 по проспекту Лесі Курбаса в м. Києві, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, перед зміною напрямку руху не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не впевнився у відсутності транспорту в сусідній правій смузі руху, почав виконувати маневр перестроювання в праву смугу руху, по якій в цей час рухався мотоцикл «Honda CBR 1100» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_10 та пасажиром позаду ОСОБА_11 , унаслідок чого відбулось зіткнення автомобіля «ЗАЗ Lanos» з мотоциклом «HondaCBR 1100», а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали при падінні із зазначеного мотоцикла тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала їх смерть.
Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 286 КК, зазначивши, що не доведено поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами, що вчинено злочин, в якому він обвинувачується, та вичерпано можливості їх отримати.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК. На думку прокурора, суд достатньою мірою не врахував обставин справи та всупереч вимогам ст. ст. 94, 370, п. 1 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) фактично відкинув частину доказів сторони обвинувачення, при цьому не надав їм оцінки з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, вважає, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на які суд послався у вироку, не узгоджуються з іншими доказами, а тому не можна визнати їх очевидними та беззаперечними доказами. Зазначає, що висновки суду містять істотні суперечності та ґрунтуються на припущеннях. Вказує на те, що всупереч вимогам ст. 419 КПК апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, а лише констатував правильність висновків суду першої інстанції, при цьому не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.
Захисник ОСОБА_9 подав на касаційну скаргу прокурора заперечення, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а судові рішення щодо 
ОСОБА_8 – залишити без зміни.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу обґрунтованою та просив її задовольнити, судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вважали касаційну скаргу прокурора обґрунтованою та просили її задовольнити.
Виправданий ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення касаційної скарги та просили судові рішення залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , виправданого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин (ст. 433 КПК).
У п.1 ч. 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно дост. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті  94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Також зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам 
ст. 419 КПК.
Виходячи з положень указаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані у ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, з яких він виходив при постановленні ухвали, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
Доводи прокурора про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону в зв`язку з тим, що доводи його апеляційної скарги належно не було перевірено, колегія суддів визнає обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, якимОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 3 ст. 286 КК і призначити відповідне покарання. Вважав, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_8 і наводив доводи на обґрунтування своїх вимог.Вказував на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. Серед іншого посилався на те, що суд указав неповно показання свідка ОСОБА_14 , який бачив увесь механізм виникнення дорожньо-транспортної пригоди, та не надав цим показанням належної оцінки.
Переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази, проте в повній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зокрема, прокурор вважав, що судом першої інстанції дано необ`єктивну оцінку показанням свідка ОСОБА_14 та посилався на неповноту судового розгляду.
На спростування цих доводів суд апеляційної інстанції вказав, що показання свідка ОСОБА_14 не можуть вважатися беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_8 . При цьому мотивував тим, що показання про обставини ДТП, які давав свідок ОСОБА_14 в ході слідчого експерименту та в суді, суттєво різняться між собою, а саме, хто перший з водіїв розпочав маневр виїзду на праву смугу руху, а також зазначив про суперечність у показаннях свідка в частині того, чи бачив він момент виїзду мотоцикла на праву смугу руху.
Однак, погодившись з оцінкою доказів судом першої інстанції та пославшись на ті ж самі докази, зазначені у вироку, апеляційний суд належно не проаналізував показаннясвідка ОСОБА_14 та належної оцінки їм не надав. 
Між тим, з наведених у вироку показань свідка ОСОБА_14 убачається, що свідок, хоча й зазначив, що самого моменту виїзду мотоцикліста на праву смугу руху він не бачив, водночас показав, що коли під`їхав до повороту на бульвар Кольцова, мотоцикліст, який рухався за ним в середній смузі руху, пришвидшився та перестроївся у праву смугу руху. При цьому прискорення (ривок) мотоцикліста розпочалося тоді, коли водій автомобіля «ЗАЗ Lanos» включив сигнал правого повороту, але не розпочав перестроювання. Крім того, свідок підтвердив дані, зафіксовані за результатами проведеного за його участю слідчого експерименту, та зазначив, що швидкість руху мотоцикла до «ривка» була 65–70 км/год.
Під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_14 на місцевості вказав, що ДТП сталося в межах правої смуги руху на відстані 2,6 м від правого краю проїзної частини, коли водій автомобіля «ЗАЗ Lanos» почав виконувати маневр перестроювання з середньої смуги руху на праву, по якій рухався, не змінюючи напрямок свого руху, мотоцикл «HondaCBR 1100».
Також за показаннями експерта ОСОБА_15 , який підтвердив свій висновок транспортно-трасологічної експертизи № 408ат від 9 жовтня 2015 року, у ситуації, що склалася, якщо транспортні засоби рухалися в межах однієї смуги руху, мав перевагу той, хто перший почав здійснювати маневр перестроювання в іншу смугу.
А згідно з даними висновку автотехнічної та траспортно-трасологічної експертизи № 18420/15-52/1299/16-52 від 19 лютого 2016 року при вказаних свідком ОСОБА_14 обставинах зближення транспортних засобів у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ЗАЗ Lanos» з технічної точки зору повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1, 10.3 ПДР. При цьому з моменту виникнення небезпеки для руху водій мотоцикла «Honda CBR 1100» не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «ЗАЗ Lanos», а водій останнього мав таку можливість у випадку дотримання ним вимог п.п. 10.1, 10.3 ПДР.
Крім того, зазначаючи, що всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції взято до уваги показання свідка ОСОБА_12 , які цілком узгоджуються з об`єктивними даними про характер взаємодії транспортних засобів, локалізацію механічних пошкоджень на них та наслідки такої взаємодії, апеляційний суд в повній мірі не проаналізувавінші докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження.
Так, допитаний у суді свідок ОСОБА_12 підтвердив дані, викладені у протоколі слідчого експерименту, проведеного за його участю, та зазначив, що неподалік підземного переходу він чекав на свого знайомого  ОСОБА_8 . При цьому він бачив, як автомобіль «ЗАЗ Lanos» із включеним правим поворотом плавно перестроювався із середньої у праву смугу руху, а за ним, ближче до правого краю у межах середньої смуги руху, на великий швидкості, наздоганяючи, «летів» мотоцикл. Водій мотоцикла, дещо поклавши мотоцикл з початку вправо, а потім вліво, в`їхав у праву смугу, де вже більшою частиною перебував автомобіль «ЗАЗ Lanos», і, намагаючись здійснити його випередження, лівим боком зачепив правий бік автомобіля.
Разом з тим свідок ОСОБА_14 показував, що він безпосередньо рухався на автомобілі «Шевролет Авео» за автомобілем «ЗАЗ Lanos», яким керував ОСОБА_8 , а згідно з даними висновку автотехнічної та траспортно-трасологічної експертизи № 18420/15-52/1299/16-52 від 19 лютого 2016 року кількісні дані, вказані свідком ОСОБА_12 про взаємне розташування відповідних положеньавтомобіля «ЗАЗ Lanos» та мотоцикла «HondaCBR 1100» з моменту, коли, зі слів свідка, водій мотоцикла почав «закладати» мотоцикл праворуч, є технічно неспроможними, оскільки при такому механізмі зближення вказаних транспортних засобів із врахуванням різниці швидкостей їх руху зіткнення відбулося б із задньою частиною автомобіля «ЗАЗ Lanos», що суперечить фактичній локалізації пошкоджень, утворених внаслідок даної пригоди на обох транспортних засобах.
Крім того, в ухвалі не наведено відповідних мотивів, з яких визнано правильним висновок суду першої інстанції про те, що наявними у провадженні доказами встановлено лише розрахункову швидкість, яка є умовною і може відрізнятися від справжньої, встановити яку можливість втрачено.
При цьому апеляційний суд послався на показання свідка ОСОБА_13 , який вважав, що швидкість руху мотоцикла становила більше ніж 100 км/год і це слугувало причиною ДТП, але водночас свідок підтвердив, що на момент зіткнення транспортних засобів був повернутий спиною до проїзної частини, а тому ДТП і того, що цьому передувало він не бачив. 
Отже, поза увагою суду залишилися доводи прокурора, який вважав показання свідка ОСОБА_13 про нібито значно більшу швидкість руху мотоцикла, ніж ту, що було розраховано експертами, суперечливими.
Також в апеляційній скарзі прокурор зазначав, що не дано всебічної та повної оцінки висновку автотехнічної та траспортно-трасологічної експертизи №  18420/15-52/1299/16-52 від 19 лютого 2016 року, не проаналізовано показання експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які вказували на те, що виходячи з величини зафіксованих на схемі ДТП слідової інформації, швидкість руху мотоцикла «HondaCBR 1100» могла складати 70…88 км/год. Експерти визнали спроможними з технічної точки зору показання свідка ОСОБА_14 , в тому числі про рух мотоцикла, приймаючи до уваги те, що визначені ним величини у просторі охоплюють нижню межу нормативно визначеної ними швидкості мотоцикла «HondaCBR 1100» – 70 км/год.
Однак, визнаючи правильним рішення суду про те, що вказаний висновок експертизи не можна визнати безспірним, достовірним і таким, що усуває всі сумніви, апеляційним судом залишено поза увагою приписи ч. 10 ст. 101 КПК, згідно з якими висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.
Водночас залишилися неперевіреними доводи прокурора, який вважав безпідставним посилання суду на те, що «водій мотоцикла, приймаючи рішення про перестроювання в праву смугу руху, або не бачив сигналу правого повороту автомобіля «ЗАЗ Lanos», тим самим прийняв ризиковане рішення на випередження справа з перевищенням дозволеної швидкості, або бачив – тим самим самовпевнено не врахував дорожню обстановку», та вказував, що цей висновок є виключно припущенням, який суперечить показанням свідка ОСОБА_14 .
Отже, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку, апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 370, 419 КПК не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, в повній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, не проаналізував та не співставив їх із наявними у провадженні доказами та не надав вичерпної відповіді на ці доводи.
З огляду на викладене, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, в тому числі шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2019  року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                         ОСОБА_3