22-ц/804/752/20 
                                                                                263/11354/17 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                     
     „02 ” червня   2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/11354/17
Номер провадження 22-ц/804/752/20 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А. 
за участю секретаря: Сікори М.М.  
учасники справи :  
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним – ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним  –  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області  з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2019 року головуючого судді Папаценко П.І. із складанням повного тексту судового рішення 21 грудня 2019 року по цивільній справі про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,мотивуючи вимоги тим,що  між нею та відповідачем, 24 вересня 1999 року був зареєстрований шлюб, у якому народились двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня 2013 року шлюб розірвано. Життя у шлюбі з відповідачем не склалось, так як колишній чоловік часто находився у стані алкогольного сп`яніння, учиняв скандали. Після великого скандалу з побиттям її в кафе у присутності знайомих літом 2011 року ОСОБА_2 забрав з квартири сумісну готівку, яка збиралась на придбання будинку та пішов жити до своїх батьків. Після нетривалого примирення вони визнали, що сумісне життя змінилося в негативний бік, надалі стає неможливим та домовились про розподіл майна.  За сумісною згодою відповідач виявив бажання мати в особистій власності автомобіль «МAZDA -5», а вона спірну квартиру  АДРЕСА_1 ,яка оформлена на її ім`я. З липня 2011 року відповідач періодично не проживав в спірній квартирі, припинились шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, як подружжя. На придбання спірної квартири були витрачені грошові кошти орієнтовно у розмірі 20 000 доларів США, які її батьки на передодні придбання квартири зняли з банківського рахунку та передали їй особисто. На теперішній час у неї зберіглась розписка від продавця квартири про отримання від неї коштів у розмірі 23 500 доларів США. Крім того, у шлюбі було продано автомобіль “Фіат” за 3000 доларів США, який було придбано нею за кошти їй батьків. Кошти від продажу автомобіля “Фіат” були витрачені на придбання автомобіля MAZDA-5, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  у салоні за 33 500 доларів США та у 2007 році оформлено кредит в Промінвестбанку, який вона сплачувала особисто. Тобто, подружжям були набуті: спірна 3-х кімнатна квартира та автомобіль MAZDA-5. У зв`язку з узаконенням перепланування квартири, нею було подано позовну заяву до суду, на той час з відповідачем вони вже визначились з розділом майна. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області № 2-4175/2011 від 28 вересня 2011 року (під час фактичного розриву відносин) за нею визнане особисте право приватної власності на вказану квартиру. Судові витрати були сплачені особисто нею, як власником квартири, розгляд тієї  справи з ухваленням вказаного рішення здійснювався з особистої згоди ОСОБА_2 , що це її особиста власність у подальшому ним не оскаржувалася. Тобто, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя  Донецької області № 2-4175/2011  від 28 вересня 2011 року, підтверджується той факт, що квартира не є предметом сумісної власності. Кошти, які ОСОБА_2 забрав зі спірної квартири, були витрачені відповідачем на купівлю квартири АДРЕСА_2 де був зроблений коштовний ремонт. На підтвердження та виконання досягнутих домовленостей 23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 виписався зі спірної квартири, а 25 жовтня 2015 року вона переоформила право власності на автомобіль MAZDA-5 на ОСОБА_2 . До липня 2017 року позивач працювала редактором газети “Маріупольський портовик”, яка входила до складу профспілки Маріупольського морського торгівельного порту, головою якої є відповідач. Після фактичного припинення шлюбних відносин та розлучення, вона знаходилась у прямому підпорядкуванні її колишнього чоловіка, у результаті постійних принижень й тиску зі сторони відповідача, у липні 2017 року після чергового скандалу та погроз розправи в квартирі, яка належить їй, що було неодноразово з 2011 року вказано відповідачем при сусідах, родичах, друзях, вона була вимушена звільнитися з роботи та з дітьми переїхала проживати до іншого міста. На даний час вона не має роботи, у зв`язку з чим зареєстрована у центрі зайнятості. Коли відповідач дізнався, що вона виїжджає з м. Маріуполя з дітьми та про її намір продати спірну квартиру, ОСОБА_2 безапеляційно заявив, що продажу квартири не допустить та буде сам вирішувати, як їй жити у подальшому. Тому, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. В ході розгляду, змінивши предмет позову та підстави його задоволення, просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя, який мотивовано тим, що з 24 вересня 1999 року він знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня 2013 року розірвано з причин припинення шлюбних відносин і неможливості збереження сім`ї. Від шлюбу у них народилось двоє дітей, донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні обох батьків і на даний час проживають разом з матір`ю за межами Донецької області. В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2005 року ними за рахунок спільних коштів була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу квартири був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А., відповідач ОСОБА_1 документально є власником житлового приміщення на підставі цього договору. Нерухоме майно було придбано у попереднього власника, всі умови по договору сторонами виконані в повному об`ємі та претензій один до одного до теперішнього часу не мають .За час проживання в зазначеній квартирі ними в період з 2010 року по 2011 рік з метою покращення умов проживання дане приміщення було реконструйоване зі зміною житлової площі і загальної площі. В результаті будівельних змін були витрачені їх особисті грошові збереження  на  будівельні матеріали та обладнання. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області  від 28 вересня 2011 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. 06 грудня 2011 року на підставі цього рішення право власності оформлено та зареєстровано в КП «Маріупольське БТІ» за № НОМЕР_2 . Трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя і належить йому та ОСОБА_1 в рівних частинах. У зв`язку з тим, що з ОСОБА_1 шлюб розірвано, сторони знаходяться в процесі розподілу майна і складних відносинах, правовстановлюючі документи на квартиру оформлені на ім`я відповідача, просив визнати квартиру  АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири  АДРЕСА_1 , залишивши ? частину  вказаної квартири  у власності ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28 серпня 2011 року; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь судовий збір.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя  задоволено. Визнано квартиру  АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснено її поділ. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири  АДРЕСА_1 ; залишено ? частину квартири АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28 вересня 2011 року. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити її позовні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю та відмовити у задоволенні зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, зазначає, що обставини викладені у мотивувальній частині рішення не відповідають фактичним  обставинам справи. Так, судом в обґрунтування рішення зазначено, що відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 32352526 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , право приватної власності на яку зареєстроване на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2011 року. Із зазначенням ч. 5 ст. 82 ЦПК України, вказує, що судом встановлено, що ОСОБА_1 спірна квартира належить на праві приватної власності та не є сумісною власністю. Крім того, вказує, що судом не враховано, що строк позовної давності не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, якщо шлюб не розірвано, а до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, що обчислюється з дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Відповідно до рішення суду від 28 серпня 2011 року, приватна власність на квартиру встановлена за ОСОБА_1 .  В осені 2011 року відбулась домовленість між подружжям про поділ майна, тому ОСОБА_2   і не було оскаржене рішення Жовтневого районного суду міста  Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2011 року, тобто фактично ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права власності ще восени 2011 року. Шлюб було розірвано за рішенням суду 30 липня 2013 року, тобто станом на дату розлучення ОСОБА_2 вже було відомо про порушення свого права власності із подій, які відбулись ще  восени 2011 року. З зазначенням ст. 72 СК України, вказує, що у межах правовідносин між сторонами спору датою перебігу строку позовної давності є дата розлучення 30 липня 2013 року, тобто строк позовної давності сплив  30 липня 2016 року, позов ОСОБА_2 подано  23 жовтня 2017 року. Посилання у оскаржуваному рішенні на те, що строк позовної давності починається з часу звернення до суду з позовом, так як ОСОБА_2 у період шлюбу та після його розірвання мав безперешкодний доступ до спірної квартири, вважає не доведеними та нічим не підтвердженими. Навпаки у матеріалах справи є докази, які спростовують викладене у оскаржуваному рішенні, а саме це : запис у паспорті громадянина України про зняття з реєстрації у спірній квартирі у 2015 році та в той же час реєстрація за іншою адресою, підтвердження адвокатом Темір І.І., що є представником ОСОБА_2 , що останній не сплачував комунальні послуги по спірній квартирі, з пояснень свідків, встановлено, що коли ОСОБА_2 приходив до дітей, то вони разом з батьком знаходились на вулиці. Тобто, висновок суду  про безперешкодний доступ до спірної квартири не обґрунтований доказами, які б містилися в матеріалах справи та зроблений на припущеннях.
Відзив на апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Темир І.В. обгрунтований  тим,що за змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 знову безпідставно вказує, що розподіл майна відбувся між сторонами по справі ще в 2011 році і підтвердження цьому є рішення суду по цивільній справі № 2-4175 в межах якої предметом спору була спірна квартира та законність проведених робіт по її  реконструкції і відповідно вирішувалося тільки питання про визнання права власності за ОСОБА_1 на реконструйовану сторонами по справі в період шлюбу спірну квартиру, а не визнання цієї квартири особистою власністю ОСОБА_1 .
Більш того, якщо суд у 2011 році вже визнавав за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру, яке вона називає приватним та у сторін по справі була якась домовленість стосовно спільного майна у цей час зі слів позивача, виникає питання чому знову колишня дружина ОСОБА_2 звертається до суду в вересні 2017 року з вимогою про визнання за нею права особистої власності на квартиру , з урахуванням вже зовсім інших обставин, які вона змінювала на протязі розгляду справи.
В 2011 році в суді в межах цивільної справи № 2-4175 спірне питання стосовно реконструкції  житлового  приміщення вирішувалося за участю ОСОБА_1 виключно через те, що вона згідно договору купівлі-продажу від 03 серпня 2005 року (р-р. № 4465) була документальним титульним власником спільного майна подружжя, а саме квартири  АДРЕСА_1 . Рішення по цієї справі в 2011 році про визнання права власності на реконструйовану квартиру зі зміною загальної та житлової площі за ОСОБА_1 не можна вважати таким, що порушувало права ОСОБА_2 , так як воно не спростовувало презумцію спільності майна подружжя та додатково підтверджувало поліпшення умов мешкання  сім`ї за рахунок спільних коштів та праці.            
Фактично моментом порушення права ОСОБА_2 , якщо б до цих правовідносин застосовувався сплив строку позовної давності, необхідно вважати саме звернення ОСОБА_1 у вересні 2017 року до суду з позовом про поділ майна та вимогою про визнання за нею право особистої власності на квартиру в цілому, що також вказує з урахуванням звернення ОСОБА_2   до суду в жовтні 2017 року на відсутність спливу цього строку.
Просив, керуючись нормами сімейного та цивільного законодавства, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. 
У судовому засіданні апеляційного суду проведеному в режимі відеоконференції  ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.  
У судовому засіданні апеляційного суду  представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Темір І.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення ,а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з*явився,належним чином був повідомлений про день,час і місце розгляду справи,надав заяву про розгляд справи за його відсутністю за участю його представника ОСОБА_7 без обмеження його процесуальних повноважень. З доводами апеляційної скарги він не згоден,та вважає їх незаконними,необґрунтованими,та такими ,що не підлягають задоволенню (т.2.а.с.136).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної  скарги , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга , підлягає  залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
             Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
              Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
           Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
Судом  встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами , що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 вересня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня 2013 року розірвано.
В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились діти донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З відповіді профспілкової організації ДП  «Маріупольський морський торговельний порт»  від 29 серпня 2017 року за № 127 вбачається, що ОСОБА_1 за період з 2013 -2017 роки надавались путівки для оздоровлення дітей.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2011 року позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно реконструйовану квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 54,1 кв.м., жилою площею 33,1 кв.м. Рішення набрало законної сили 10 жовтня 2011 року.
Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 32352526 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , право приватної власності на яку зареєстроване на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2011 року.
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «МAZDA - 5», державний номерний знак НОМЕР_1 вбачається, що даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 05 жовтня 2007 року. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу цього ж автомобіля вбачається, що з 29 жовтня 2015 року власником автомобіля є ОСОБА_2 
З довідки – розрахунку серії НОМЕР_3 № 969569 наданої Територіальним сервісним центром № 1441 Регіональним сервісним центром МВС в Донецькій області також вбачається, що дана довідка-розрахунок стала підставою для реєстрації легкового автомобіля «МAZDA - 5», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 за  ОСОБА_2 
В довідках, виданих профспілковою організацією ДП  «Маріупольський морський торговий порт» від 12 вересня 2018 року за №№113, 114, 115, зазначено дохід ОСОБА_2 за періоди з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року, з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року та з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2006 року, з яких відбувались утримання. 
24 вересня 2013 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника.
Відповідно до розписок, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 за червень 2013 року, липень 2013 року та серпень 2013 року гроші у сумі 6000 грн. на сімейні витрати  по домовленості на утримання дітей.
З відомостей наданих профспілковою організацією ДП «Маріупольський морський торговий порт» вбачається, що за період з вересня 2013 року по вересень 2017 року з доходу ОСОБА_2 здійснювалось  утримання  коштів  по виконавчим листам.
Відповідно до договору дарування квартири від 15 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Колеснік Л.В., ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 квартиру  АДРЕСА_4 з АДРЕСА_5 .
Право власності на квартиру АДРЕСА_6 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 грудня 2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 7795032. 
З витягів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 4258250 та № 4258316 від 29 липня 2005 року вбачається, що на квартиру АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_2 , накладено заборону, арешт на підставі податкової застави, але відповідно до довідки приватного нотаріуса Ніколаєнко Т.І. від липня 2005 року дана квартира під забороною не перебуває.
З договору дарування квартири від 29 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ніколаєнко Т.І., вбачається, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. за реєстровим номером 4465, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_10 квартиру   АДРЕСА_1 . Згідно заяви зареєстрованої 03 серпня 2005 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. за №4463, ОСОБА_2 дав свою згоду на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .
З розписки наданої ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_10 отримав 03 серпня 2005 року від ОСОБА_1 суму у розмірі 23 000 доларів США  за продану ним квартиру за адресою: АДРЕСА_7 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ,суд першої інстанції виходив з недоведеності первісних вимог, оскільки досліджені в судовому засіданні докази   та пояснення  свідків не свідчать про те, що саме за отримані як би від її матері кошти ОСОБА_1 була придбана  подружжям  квартира АДРЕСА_1 . Судом встановлено,що спірне нерухоме майно є об*єктом спільної сумісної власності подружжя,відповідно підлягає поділу між сторонами в рівних частках. 
З вказаним висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції. 
          Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
            При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
          Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
         Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
          В силу вимог ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
          Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України).
           Згідно роз`яснень,  викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
          Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
          Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
         Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
          За п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.
          Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
        Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          З врахуванням вищенаведеного  суд першої інстанції  дійшов правильного переконання, що   спірне майно : - квартира АДРЕСА_1   , придбана  сторонами в шлюбі , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього. 
        При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності  майна : вищевказаної квартири лише позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 , на яку  майно  зареєстроване, суду не надано.
У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, при відсутності будь-яких інших документів спірна квартира, належить нам на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені судом факту набуття майна в період шлюбу на таке майно поширюється презумція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обгрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте в період шлюбу, є спільним сумісним майном. 
Такий висновок викладений  Верховним Судом у  постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 та у справі № 266/6293/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.    
Позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, ч. 4 ст. 267 ЦК України)
Стаття 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до  п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року  №11 , початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності  (Правова позиція Верховного суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15).
Початок перебігу строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з часу розірвання шлюбу. Трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.
Вирішуючи спір,суд першої інстанції правильно зазначив,що  такий строк розпочався з моменту звернення ОСОБА_2 до суду із зустрічним позовом 23 жовтня 2017 року, оскільки як в період шлюбу так і після його розірвання , ОСОБА_2 безперешкодно мав доступ до спірної квартири, що жодною зі сторін не оспорювалось, а тому строк позовної давності ним не пропущено.
           Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
          За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції обставин справи та вимогам закону є безпідставними. Обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.  
          Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . 
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
          Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем за первісним позовом суду апеляційної інстанції  не надано.
              Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
              Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2019 року – залишити без змін.

             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
             Повний текст постанови складений  12  червня 2020 року .

            Судді: