КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В. 
Єдиний унікальний номер справи № 755/4670/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7910/2020
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
18 червня 2020 року                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2020 року про відмову у видачі судового наказу по справі за заявою  ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини з ОСОБА_2 ,
встановив:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що заявник та боржник від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб був розірваний у лютому 2019 року.
ОСОБА_1 також вказував, щоспільна дитина проживає разом із ним, виховується та утримується заявником, а ОСОБА_2 не бере участі в утриманні дитини та не цікавиться нею.
На підставі викладеного заявник просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше ніж десять прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж  50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з березня 2020 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2020 року відмовлено у видачі судового наказу.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2020 року скасувати та задовольнити його заяву про видачу судового наказу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2020 року відкрито провадження у справі.
За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст.. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Статтею 163 ЦПК України встановлено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу.
Так, За правилами пп.. 4 ч. 2 ст. 163 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначеновимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
При цьому, згідно з п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст.165 ЦПК України,  суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст.166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.
Згідно зі ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суддя обґрунтовував це тим, що заявник не надав жодного документа, що підтверджує проживання малолітньої дитини разом з ним.  
Як убачається зі змісту заяви, заявник стверджує, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із ним, ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає.
Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують проживання малолітньої дитини разом із заявником.
При цьому, варто звернути увагу на те, що, відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень, 06 лютого 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/14148/18 ухвалено рішення, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано та стягнуто з  ОСОБА_1  аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 20 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року та постановою Верховного суду від 25 вересня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року залишено без змін.
Отже, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вже вирішено спір щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до положень п. 1 ч.1 статті 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
На підставі викладеного, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для видачі судового наказу у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини з ОСОБА_2 , оскільки заявником не надано документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Твердження апелянта щодо порушення судом норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали відхиляються колегією суддів як необґрунтовані. Доводи апеляційної скарги щодо того, що копія паспорта заявника із відміткою про реєстрацію місця проживання є належним доказом місця проживання дитини є безпідставними, оскільки відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання заявника - ОСОБА_1 (а.с. 8) не містить жодної інформації щодо місця проживання його дитини.
Більше того, під час судового розгляду цивільної справи №755/14148/18 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів судом було встановлено, що дитина на час розгляду справи проживає разом із матір`ю за місцем її проживання (а.с. 14).
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Доказів того, що місце проживання дитини змінилося, заявник суду не надав.
            Слід також зазначити, що відмова у видачі судового наказу не перешкоджає заявникові звернутись до суду із відповідним позовом.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказана ухвала є законною та обґрунтованою, ухваленою на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                                   М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                               С.М. Верланов
 
С.І. Савченко