П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/221/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Салюк П.І. 
          Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 
02 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  11 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 220950001134 від 10 жовтня 2019 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії періоди роботи з 1974 року по 1975 рік та з 1977 року по 1992 рік і призначити та виплачувати йому пенсію за віком з дня виникнення права на пенсію.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11.02.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №220950001134 від 10 жовтня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії період роботи з 1977 року по 1992 рік та призначити пенсію за віком з дня виникнення права на пенсію.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 1681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) грн. 60 коп. судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи.
Позивач в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Однак, дане клопотання не підлягає до розгляду оскільки не підписане належним чином.
Дане клопотання надійшло через електронну пошту та не містить електронний цифровий підпис.
У відповідності до абз.1 ст.5 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ст.7 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
Відповідно до ст.12 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.
Отже, обов`язковою умовою для чинності електронного документу являється його підписання електронним-цифровим підписом. В свою чергу, дане клопотання не містить електронно-цифровий підпис.
Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 30 вересня 2019 року, після досягнення 60 років, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року.
Рішенням головного управління № 220950001134 від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно статті 26 вказаного Закону у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
11 жовтня 2019 року листом №33344/03 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило позивача про те, що прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії.
Підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу відповідач зазначив про те, що не враховано до страхового стажу періоди роботи з 1974 року по 1975 рік та з 1977 року по 1992 рік в колгоспі ім. Б.Хмельницького згідно трудової книжки, оскільки вона заповнена з порушенням Інструкції, а саме: відомості про кількість відпрацьованих вихододнів не завірені підписом керівника господарства або спеціально уповноваженої ним особи.
Підстави для врахування до страхового стажу зазначеного періоду роботи згідно архівної довідки від 14 серпня 2019 року №03-01/619, виданої Красилівським районним трудовим архівом, також відсутні, оскільки в первинних документах (книзі обліку трудового стажу та заробітку колгоспника) з 1974 р. по 1975 р. та з 1977 р. по 1987 р. значиться ОСОБА_1 (що не відповідає паспортним даним ОСОБА_1 ), з 1989 р. по 1992 р. ОСОБА_1 (не вказано по батькові).
Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що 01 травня 1977 року ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу ім. Богдана Хмельницького згідно Протоколу № 7 від 04 травня 1977 року, де працював до 02 березня 2000 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
Тобто, ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Богдана Хмельницького в оспорюваний період з 1977 року по 1992 рік та в послідуючих роках після названого періоду працював, як в колгоспі ім. Богдана Хмельницького, так і у відповідних правонаступників названого колгоспу - СГК "Авангард", СТОВ "Лан", що підтверджується записами у трудовій книжці.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Отже, суд першої на підставі вказаного прийшов до висновку, що записи про роботу позивача здійснено у відповідності до Інструкції, а тому відповідач протиправно не зарахував позивачу період з 1977 року по 1992 рік роботи в колгоспі ім. Богдана Хмельницького до трудового стажу, а отже, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення.
Щодо періоду роботи в колгоспі їм. Богдана Хмельницького різноробочим в 1974 році на протязі 62 днів і в 1975 році на протязі 54 днів, суд першої інстанції зазначив, що дослідивши архівну довідку від 14 серпня 2019 року № 03-01/619, суд встановив, що жодних відомостей у графах про роботу за 1974-1975 роки стосовно посади та виробленого встановленого мінімуму людино днів у цій довідці не вказано, водночас зазначений період роботи позивача не внесений до трудової книжки, тому на переконання суду підстав для врахування такого періоду роботи до загального стажу позивача відсутній, а отже, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки загальний стаж роботи позивача становить понад 26 років, що підтверджено записами трудової книжки та архівною довідкою, а на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивачу виповнилось 60 років, тому зазначені данні відповідають вимогам частини 1 статті 26 Закону №1058-IV, відтак позивач має право на зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію, період роботи з 1977 року по 1992 рік, а також на призначення пенсії на за віком, тому даний адміністративний позов є частково обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення частково.
Колегія судів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як передбачено ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується.
Як передбачено ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Згідно з ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років.
Статтею 56 вказаного Закону було встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме відповідно до постанови КМ України від 12.08.1993 №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній"
Згідно з п.1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Згідно з п.17 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
Відповідно до п.18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Крім того, як передбачено п.1.1, 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".
Відповідно до п. 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Разом з тим, як вірно вказує суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 01 травня 1977 року ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу ім. Богдана Хмельницького згідно Протоколу № 7 від 04 травня 1977 року, де працював до 02 березня 2000 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
Тобто, ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Богдана Хмельницького в оспорюваний період з 1977 року по 1992 рік та в послідуючих роках після названого періоду працював, як в колгоспі ім. Богдана Хмельницького, так і у відповідних правонаступників названого колгоспу - СГК "Авангард", СТОВ "Лан", що підтверджується записами у трудовій книжці.
А отже, суд першої інстанції дійшов вірно висновку, що записи про роботу позивача здійснено у відповідності до Інструкції, а тому відповідач протиправно не зарахував позивачу період з 1977 року по 1992 рік роботи в колгоспі ім. Богдана Хмельницького до трудового стажу, тому на переконання суду, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.
Це не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.
Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, Верховний Суд в своїй постанові від 06.03.2018 в справі №127/9055/17 прийшов до висновку, що зазначаючи про виникнення сумнівів щодо запису в трудовій книжці, відповідачем не наведено які саме виникли сумніви та з яких підстав. Наявність же таких сумнівів може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу. Відсутність підприємства за місцезнаходженням, а так само і відсутність документів по цьому підприємству на зберіганні в архівних установах, не може нівелювати відомості трудової книжки, оформлені належним чином, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.
Щодо неточностей в документах, на які вказує відповідач, колегія суддів зазначає, що помилкове зазначення літери прізвища, чи не зазначення по-батькові, не може впливати на законні сподівання позивача щодо отримання належного йому майна (пенсійних виплат).
Таким чином, проаналізувавши ці доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та встановлені висновки.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що періоди з 01.01.1977 по 28.04.1977 (навчання) та період 01.11.1978 по 09.12.1980 (військова служба) зарахуванню не підлягають оскільки вже були зараховані пенсійним фондом.
Дана обставина також вбачається з апеляційної скарги та матеріалів справи (а.с.17).
Тобто, суд першої інстанції фактично зарахував в частині період, який не є предметом спору, оскільки відповідач не відмовляв в частині його зарахування та фактично зарахував його своїм рішенням в добровільному порядку.
Отже, на підставі вказаного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зарахування до стажу періодів з 01.01.1977 по 28.04.1977 (навчання) та період 01.11.1978 по 09.12.1980 (військова служба) задоволенню не підлягають, оскільки вже є зарахованими.
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасування в частині позовних вимог щодо зарахування до стажу позивача періодів з 01.01.1977 по 28.04.1977 (навчання) та період з 01.11.1978 по 09.12.1980 (військова служба).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині позовних вимог, але в іншій частині позовних вимог помилково зарахував повторні періоди, які вже були зараховані відповідачем, колегія суддів приходить до висновку щодо скасування рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11.02.2020 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії періоди роботи з 01.01.1977 по 31.12.1992 та призначення пенсії за віком з дня виникнення права на пенсію, та прийняття в цій частині нового судового рішення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити  частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії періоди роботи з 01.01.1977 по 31.12.1992 та призначення пенсії за віком з дня виникнення права на пенсію.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії періоди роботи з 29.04.1977 по 31.10.1978 та з 10.12.1980 по 31.12.1992 та призначити пенсію за віком з дня виникнення права на пенсію.
В частині зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи при призначенні пенсії періоду роботи з 01.01.1977 по 28.04.1977 та з 01.11.1978 по 09.12.1980, - відмовити.
В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.