УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 березня 2020 року
м. Київ
справа № 146/501/19
провадження № 51-1123ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019020000000001, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Свердловськ Російської Федерації, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 і 500 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.  
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 січня 2019 року близько 15 год 30 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Ford Mondeo» (номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись зі швидкістю близько 80 км/год, що є перевищенням максимально допустимої швидкості руху по автодорозі смт Вапнярка — м. Крижопиль у напрямку смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, неподалік с. Високе цього ж району і області, порушив вимоги пунктів 2.9 (а), 10.1, 11.3, 12.1, 12.3, 12.6 (б) Правил дорожнього руху України, не обрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не вжив заходів до зменшення швидкості, внаслідок виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем марки «ВАЗ-2109» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному напрямку по належній смузі руху. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі — ДТП) водій автомобіля «ВАЗ-2109» ОСОБА_7 та пасажири вказаного автомобіля ОСОБА_8 та її малолітня донька ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження, від яких настала їх смерть на місці пригоди, а пасажири автомобіля «Ford Mondeo» ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також пасажири автомобіля «ВАЗ-2109» ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 змінено. Виключено з його мотивувальної частини обставину, яка обтяжує покарання засудженого, – тяжкі наслідки, завдані злочином. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення та пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди, при призначенні засудженому покарання, належним чином не врахували, такі обставини, що він є: учасником бойових дій, інвалідом третьої групи, його характеристики, а також наявність на його утриманні трьох малолітніх дітей і те, що він частково відшкодував потерпілим шкоду. При цьому захисник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував надані стороною захисту клопотання про зменшення засудженому міри покарання. Також захисник вважає, що потерпілі не просили суд суворо покарати засудженого, оскільки вони в суді пояснення не надавали, участі у судових дебатах не приймали та письмово з цього приводу не висловлювались. Вказані обставини, на думку сторони захисту, та виключення судом апеляційної інстанції з мотивувальної частини вироку обставини, яка обтяжує покарання, – тяжкі наслідки, завдані злочином, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 268 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість. 
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до тяжких злочинів, відповідно до положень ст. 12 КК України, його особу, який на диспансерному психіатричному та на наркологічному обліку не перебуває, позитивно характеризується, є учасником бойових дій та особою з інвалідністю третьої групи, має на утриманні двох малолітніх дітей та вагітну дружину, вину визнав. Також, суд врахував і досудову доповідь органу пробації. При цьому обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та тяжкі наслідки, завдані злочином, відніс до обставин, що його обтяжують. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
При цьому суд апеляційної інстанції, виключивши з мотивувальної частини вироку місцевого суду обставину, яка обтяжує покарання, – тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки це є кваліфікуючою ознакою вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, зазначив, що вважати призначене засудженому покарання суворим або м`яким підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Посилання захисника на те, що суди при призначенні засудженому покарання не врахували частково відшкодовану ним шкоду потерпілим, є безпідставними, оскільки з судових рішень не вбачається, що саме ОСОБА_5 відшкодував завдану шкоду. При цьому, навіть частково відшкодована ним шкода сама по собі за конкретних обставин цього кримінального провадження, які підлягають обов`язковому врахуванню, не може бути достатньою підставою для пом`якшення засудженому покарання.
Доводи захисника про те, що потерпілі не просили суд суворо покарати засудженого є безпідставними, оскільки як видно з копії ухвали апеляційного суду, вапеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_14 між іншим порушував питання про призначення засудженому максимального строку покарання, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Наявність на даний час на утриманні засудженого трьох малолітніх дітей, замість двох малолітніх дітей і вагітної дружини, як на це вказували суди попередніх інстанцій, само по собі не зменшує ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженим злочину.
Верховний Суд також вважає безпідставними доводи захисника щодо того, що наявність клопотань про зменшення засудженому міри покарання від різних організацій, якось могло вплинути на визначення остаточної міри покарання засудженому, який своїми незаконними діями скоїв ДТП у результаті якого загинуло 3 людини, серед яких одна малолітня дитина, а 4 людини отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
Таким чином переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                  ОСОБА_3