Ухвала
Іменем України
23 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 1620/1429/2012
провадження № 51-4446км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                
прокурора                                                   ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду від 16 листопада 2012 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 червня 2019 року та касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на зазначену ухвалу апеляційного суду, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченкове Красноармійського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів. Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення із ОСОБА_6 7 755,67 грн та 200 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також цивільні позови Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Миргородського районного фінансового відділу про стягнення із ОСОБА_6 витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 в сумі 625,95 грн та ОСОБА_8 у сумі 990,88 грн залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2019 року вирок місцевого суду залишив без змін, а  апеляції прокурора та потерпілого – без задоволення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 22 серпня 2010 року приблизно о 19:20, перебуваючи в пасажирському автобусі «ПАЗ» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) за маршрутом Великі Сорочинці – Миргород, вчинив словесну сварку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та запропонував їм вийти з автобуса для з`ясування неприязних стосунків.
Після прибуття на автовокзал у м. Миргород о 19:50 ОСОБА_8 і ОСОБА_7 вийшли з автобуса та стали чекати ОСОБА_6 , який, будучи на сходах  біля передніх дверей автобуса, умисно завдав ногою одного удару в голову ОСОБА_7 та одного удару у грудну клітку ОСОБА_8 , не заподіявши тілесних ушкоджень. У цей час автобус рушив з місця і поїхав у напрямку залізничного вокзалу, а ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , обурившись на такі дії ОСОБА_6 , на автомобілі таксі поїхали за ним для з`ясування причини завдання їм вказаних ударів.
22 серпня 2010 року близько 20:00 після прибуття автобусу до залізничного вокзалу (вул. Залізнична, 2 у м. Миргороді) ОСОБА_6  побачив, як до нього наближаються ОСОБА_8 і ОСОБА_7 . Зрозумівши, що уникнути бійки неможливо, він, озброївшись колюче-ріжучим предметом і кухонним виробом, звалив ОСОБА_7 на сходи передніх дверей автобуса і став завдати йому ударів руками по голові, а ОСОБА_7 , захищаючись, у відповідь також бив його руками в обличчя.
Для припинення бійки до автобуса підбіг ОСОБА_9 , який відтягнув ОСОБА_6 від ОСОБА_7 і зник з місця події.
Однак ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, вирішив заподіяти ОСОБА_8 і ОСОБА_7 тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.
Реалізуючи такий намір, він умисно завдав ОСОБА_8 близько п`яти ударів руками, ногами та кухонним виробом по обличчю, колінному суглобу, лівій здухвинній ділянці та одного удару колюче-ріжучим предметом у ділянку передньої черевної стінки, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких він ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_6 цим же колюче-ріжучим предметом умисно завдав ОСОБА_7 трьох ударів у грудну клітку, двох – у живіт і одного – у праве стегно, заподіявши цим потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Після чого ОСОБА_6 , вважаючи, що заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , з місця вчинення злочину зник.
Наведені дії ОСОБА_6 органи досудового розслідування кваліфікували за ч. 2 ст. 121 як умисні та протиправні, що виразилися в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, а також за ч. 1 ст. 121 КК як умисні та протиправні дії, що виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК, суд першої інстанції послався на те, що останній заподіяв вищевказаних тілесних ушкоджень потерпілим, перебуваючи у стані необхідної оборони, з метою захисту свого життя і здоров`я від суспільно небезпечного посягання групи осіб під час такого посягання, для його негайного відвернення чи припинення. При цьому суд дійшов висновків, що жодним із досліджених у судовому засіданні доказом, крім показань самого потерпілого ОСОБА_7 , не підтверджено викладених в обвинувальному висновку обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень.
Як встановив суд першої інстанції, у вказаний в обвинуваченні день і час, в автобусі, що прямував маршрутом Великі Сорочинці – Миргород, між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ,які були у стані алкогольного сп`яніння, виник словесний конфлікт з приводу поведінки потерпілих. Після прибуття автобуса на автостанцію у м. Миргород ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , продовжуючи сварку, намагалися витягти ОСОБА_6 із салону, однак цьому завадили інші пасажири і водій, який зачинив двері. Під час сварки ОСОБА_6 , перебуваючи на східцях передніх дверей автобуса, махнув ногою у бік ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , але ударів нікому не завдав.
Сприйнявши зазначені дії як образу, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з метою помсти рушили слідом за автобусом на залізничний вокзал на автомобілі таксі. Прибувши до вокзалу і виявивши там ОСОБА_6 , потерпілі одразу стали завдавати йому ударів кулаками по голові. Відбиваючись, ОСОБА_6 повалив ОСОБА_7 на сходи передніх дверей автобуса і тримав, у цей час ОСОБА_8 бив виправданого по спині, а ОСОБА_9 вдарив його двічі у потилицю. Коли ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розтягнули сторонні особи і ОСОБА_9 , останній поїхав з місця події, а ОСОБА_8 і ОСОБА_7 знову напали на виправданого, повалили його на асфальт і стали бити ногами по спині та нижніх кінцівках, заподіявши йому легких тілесних ушкоджень.
З метою захисту від нападу потерпілих ОСОБА_6 , напівпідвівшись із землі, завдав ножем одного удару ОСОБА_8 у нижню частину живота і кілька ударів по тілу ОСОБА_7 , внаслідок чого заподіяв їм зазначені в обвинуваченні тяжкі тілесні ушкодження.  
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
Укасаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону. Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що місцевий суд,з яким погодився й суд апеляційної інстанції, не дав належної оцінки доказам обвинувачення щодо наявності у діях ОСОБА_6 складу інкримінованих злочинів, унаслідок чого неправильно застосував кримінальний закон (ст. 36 КК) й необґрунтовано виправдав  ОСОБА_6 . Вказує на те, що суди обох інстанцій дійшли необґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідного оборони, оскільки не встановлено факту одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_6 та наявності у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли заподіяти шкоду ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність таких ознак, як груповий напад та напад озброєної особи, а тому, на думку прокурора, це виключає застосування положень ч. 5 ст. 36 КК. Стверджує, що ОСОБА_6 мав достатні можливості для заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим, проте цього не зробив за відсутності загрози для його життя і здоров`я.  На думку скаржника, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, не звернув уваги на допущені порушення норм права, безпосередньо не дослідив усіх доказів та постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК 1960 року).  
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 , посилаючись на однобічність і неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що виправдовуючи ОСОБА_6 місцевий суд неповно дослідив усі обставини справи, не дав належної оцінки показанням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_7 , які, на думку скаржника, доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК. Крім того, зазначає, що  винуватість ОСОБА_6 підтверджується і тим, що він після інциденту на залізничному вокзалі відразу залишив місце події, та його відмовою від проведення психолого-фізіологічної експертизи на детекторі брехні.Вважає, що апеляційний суд допущених місцевим судом порушень закону не усунув, не дав вичерпних відповідей на доводи його апеляції, а тому ухвалив рішення усепереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Крім цього, потерпілий надіслав до Верховного Суду заяву про здійснення касаційного розгляду без його участі та його представника.
На вказані касаційні скарги виправданий ОСОБА_6 подав заперечення, в яких, наводячи доводи щодо необґрунтованості заявлених касаційних вимог, просить залишити вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів без змін.
Також у поданих запереченнях міститься прохання ОСОБА_13 про здійснення процедури касаційного перегляду без його участі.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримав касаційні скарги сторони обвинувачення та потерпілого, просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки вважав їх законними та обґрунтованими.  
Мотиви Суду
За змістом положень ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі й додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій його було оскаржено.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема, через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, однобічність та неповноту судового слідства, касаційний суд не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень.
Отже, під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Як убачається із змісту касаційних скарг, потерпілий ОСОБА_5 фактично посилається на однобічність і неповноту судового слідства, а також, як і прокурор, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, скаржники просять дати доказам по справі іншу оцінку, ніж та, яку їм надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірки цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. У зв`язку з наведеним доводи потерпілого та прокурора в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.
Що стосується доводів, викладених у касаційних скаргах прокурора та потерпілого про неправильне застосування кримінального закону, а саме ст. 36 КК, що призвело до безпідставного виправдання     ОСОБА_13 за частинами 1, 2 ст. 121 КК, то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони. 
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно-небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, наявність чи відсутність обставин, передбачених ч. 5 ст. 36 КК.
Разом з тим згідно з ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб,  а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції повно й всебічно розглянув усі обставини справи, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення,  дав їм у сукупності належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що останній перебував у стані необхідної оборони  від нападу групи осіб, що виключає злочинність його дій за частинами 1, 2 ст. 121 КК та, як наслідок, кримінальну відповідальність.
Зокрема, місцевий суд дослідив та проаналізував показання виправданого ОСОБА_6 , який, не визнаючи вини у пред`явленому обвинуваченні, зазначав, що 22 серпня 2010 року в автобусі, що прямував за маршрутом Великі Сорочинці – Миргород, між ним, та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які сиділи позаду нього, виникла сварка щодо поведінки потерпілих. Після прибуття автобуса на автостанцію у м. Миргород ОСОБА_8 та ОСОБА_7 намагалися його витягнути з салону, але цьому завадили інші пасажири та водій, який закрив двері і рушив до залізничного вокзалу. Приїхавши до вокзалу, виправданий присів на паркан, у цей час до нього підійшли ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та почали завдавати йому ударів по голові. Відбиваючись, він повалив останнього на сходи автобуса, а ОСОБА_8 і ОСОБА_14 у цей час завдавали йому ударів по голові. У ході бійки він у побачив у ОСОБА_8 у руці ніж та вирвав його з рук. У цей час він сам отримав удар і впав. Коли піднімався, ножем вдарив ОСОБА_8 у районі ноги, а іншого нападника в районі живота. Також він відбивався сувенірною дерев`яною лопаткою. Зазначив, що захищався від п`яних чоловіків, при цьому відчував реальну загрозу своєму життю і здоров`ю та не мав наміру вчиняти злочин щодо них. 
Визнаючи такі показання ОСОБА_6 (за винятком кількості ударів, завданих потерпілому ОСОБА_7 ), достовірними і такими, що узгоджуються з його показаннями, наданими на досудовому слідстві, суд правильно послався на показання свідків (очевидців події) ОСОБА_15 (кондуктора у автобусі) та ОСОБА_16 (водія автобуса) про те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, в автобусі чіплялися до ОСОБА_6 і ОСОБА_17 , провокували сварку, на автостанції намагалися витягнути виправданого з автобуса, після залишення ОСОБА_6 місця конфлікту  потерпілі поїхали слідом за ним до залізничного вокзалу, де почали вдвох бити виправданого. При цьому свідок ОСОБА_16 додатково зазначив, що після того, як з іншими чоловіками припинив бійку ОСОБА_6  із  ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , останні знову звалили ОСОБА_6 на землю і почали бити ногами. Вказані обставини події на залізничному вокзалі були детально відтворені цим свідком під час відтворення обставин і події злочину, про що свідчить протокол цієї слідчої дії від 17 листопада 2010 року (т. 1, а. с.  288-297).
Також місцевий суд дав належну оцінку показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 (пасажирів автобуса), ОСОБА_20 про те, що ОСОБА_6 відбивався  від нападу ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
При цьому суд узяв до уваги, що  відповідно до даних, які містяться у висновку судово-медичної експертизи від 05 вересня 2010 року № 371, у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній повіці правого ока, на нижній повіці лівого ока, на лобі зліва, на спинці носа, на грудній клітці справа по задній підпахвовій лінії на рівні 6 ребра, які утворилися від дії тупих предметів, за  давністю утворення можуть відповідати обставинам та  події – 22 серпня 2010 року і за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями, що не спричиняють розладу здоров`я. Враховуючи кількість та локалізацію виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, вони могли бути утворені не менше ніж від п`яти точок прикладання сили та з силою, достатньою для утворення синців.
Усупереч твердженням прокурора, зазначеним у його касаційній скарзі, суд першої інстанції навів у вироку переконливі мотиви, чому не взяв до уваги показання потерпілого  ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_9 щодо причин конфлікту та обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень, визнавши їх суперечливими і такими, що спростовуються іншими зібраними у справі доказами і дані з метою виправдання власних дій.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про те, що жоден із досліджених у судовому засіданні доказів, крім показань потерпілого ОСОБА_7 , не підтверджує викладених в обвинувальному висновку обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень.
За вказаних обставин доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_5 про неправильну оцінку судом доказівСуд уважає безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи та вимогах кримінального-процесуального закону.
Обґрунтовуючи свої висновки про наявність у діях ОСОБА_6 ознак необхідної оборони, суд правильно послався на  Постанову Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 4 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», відповідно до норм якої узяв до уваги підтверджену показаннями свідків агресивну поведінку потерпілих, про що свідчать ті обставини, що коли конфлікт на автостанції було вичерпано, ОСОБА_6 , поїхав на автобусі до залізничного вокзалу, а ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з метою помсти переслідували його на автомобілі таксі, і на місці події продовжували побиття виправданого навіть після тимчасового припинення таких дій втручанням інших осіб. Така неправомірна поведінка, на переконання суду, давала ОСОБА_6 підстави вважати, що посягання можна було припинити лише застосованим ним засобом.
Крім того, суд на підтвердження свого рішення врахував, що 52-річний ОСОБА_6 , який має інвалідність III групи через захворювання хребта, а також ряд інших хронічних захворювань, захищався від нападу двох осіб, що зперебували у стані алкогольного сп`яніння, були значно молодшими (21 та 23 роки) і мали над ним явну фізичну перевагу.
При цьому, як зазначив суд, на оцінку виправданим реального співвідношення сил впливало також і те, що він перебував у незнайомому місці, не знав, скільки ще осіб може приєднатися до нападників, оскільки ОСОБА_9 також завдав йому ударів, а на крики інших пасажирів про допомогу ніхто не реагував. За висновками суду, з цих же міркувань ОСОБА_6 одразу після припинення посягання залишив місце події, оскільки не знав, чи остаточно воно припинене, враховуючи його попередню невдалу спробу уникнути бійки.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що  ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження потерпілим у стані необхідної оборони, з метою захисту свого життя і здоров`я від нападу групи осіб під час  суспільно небезпечного посягання, для його негайного відвернення чи припинення, у зв`язку з чим дійшов висновку про виправдання його у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК.
Не погоджуючись із вироком суду, прокурор та потерпілий подали апеляційні скарги, у яких, кожен окремо, просили скасувати виправдувальний вирок і ухвалити новий вирок, яким  ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК, та призначити йому покарання в межах норм санкцій кримінального закону. Наводячи конкретні доводи на обґрунтування заявлених вимог, які є аналогічними доводам у їх касаційних скаргах, скаржники, зазначали про однобічність судового слідства, невідповідність  висновків суду фактичним обставинам справи, а також указували на наявність доказів, які не отримали належної правової оцінки, що потягло за собою постановлення незаконного виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 . Також прокурор стверджував, що за результатами судового розгляду не встановлено факту одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_6 та наявність у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли заподіяти шкоду ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність таких ознак, як груповий напад та напад озброєної особи, а тому підстав для застосування положень ч. 5 ст. 36 КК, на думку, прокурора, немає.
 
Апеляційний суд у межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 365 КПК 1960 року, дослідивши матеріали справи, провівши часткове слідство (допиту виправданого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 та дослідження письмових доказів), розглянув у повному обсязі доводи, зазначені в апеляціях, обґрунтовано визнав їх безпідставними, навівши в ухвалі відповідні мотиви.
Разом з тим, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_6 за частинами 1, 2 ст. 121 КК, обґрунтовано зазначив, що встановлені судом фактичні обставини та досліджені докази свідчать про створення реальної загрози для його життя і здоров`я з огляду на чисельність нападників, їх поведінку, спрямованість умислу, характер дій, їхні фізичні дані (молодий вік, фізичне здоров`я),  перебування потерпілих під час нападу у стані алкогольного сп`яніння, а також саме відношення  ОСОБА_6 , який не був готовий до нападу та його відбиття, а тому сприймав дії ОСОБА_8 і ОСОБА_7 як реальну загрозу.
Також суд зазначив, що доводи прокурора про наявність у ОСОБА_6 достатньої можливості для припинення заподіяння тілесних ушкоджень без використання колючо-ріжучого предмета є безпідставними, оскільки вони спростовуються показаннями свідків – безпосередніх очевидців події ОСОБА_16 і ОСОБА_20 , відповідно до яких побиття ОСОБА_6 було припинено лише після заподіяння ним ножових поранень ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а це вказує на те, що відбити напад без використання цього предмету, шляхом заподіяння потерпілим менш значної шкоди в цій обстановці було неможливо.
Перевіривши твердження прокурора про  відсутність у діях ОСОБА_6 ознак необхідної оборони з огляду на те, що суд не встановив одночасного нападу потерпілих на нього, апеляційний суд в ухвалі вказав, що напад потерпілих як одночасний, так і по черзі не спростовує встановлених вище обставин і не знижує небезпечності для життя і здоров`я виправданого.
Що стосується доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, про те, що суди не довели наявностіу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли заподіяти шкоду ОСОБА_6 , то Суд вважає їх необґрунтованими.
З аналізу норми ч. 5 ст. 36 КК  випливає, що використання нападниками зброї чи інших знарядь, пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень, є лише одним із критеріїв визначення стану необхідної оборони, а не обов`язковою умовою його виникнення.
Виходячи зі змісту ст. 36 КК незалежно від наявності чи відсутності таких знарядб, напад групи осіб вже сам по собі дає достатні підстави особі, яка зазнала нападу, застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для свого захисту.
Всупереч доводам у касаційній скарзі потерпілого ОСОБА_5 , апеляційний суд спростовував його твердження щодо  відсутності у його сина ОСОБА_8 алкогольного сп`яніння. Так, цей суд обґрунтовано зазначив, що показаннями  ОСОБА_6 , потерпілого  ОСОБА_7 , свідків (пасажирів автобуса), а також лікарів швидкої допомоги та даними медичної картки стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_8 підтверджено факт алкогольного сп`яніння у потерпілого.
Таким чином, в даному кримінальному провадженні висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у діях ОСОБА_6 ознак необхідної оборони та про відсутність у його діях складу злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 121 КК, ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи і на вимогах кримінального закону. З такими висновками погоджується і Верховний Суд та підстав вважати їх сумнівними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, не вбачає.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 323, 324 КПК 1960 року, а ухвала апеляційного суду – ст. 377 цього Кодексу. 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 370 КПК 1960 року, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у скарзі, не встановлено.
Керуючись статтями 394–396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Миргородського міськрайонного суду від 16 листопада 2012 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 червня 2019 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_5 – без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3