Ухвала
 
12 березня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 273/999/19
провадження № 61-4194ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка Сергія Олеговича на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 і Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп») на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 35 096,60 грн.
 
Позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 21 лютого 2019 року ОСОБА_1 , рухаючись по проспекту Незалежності, 100 в місті Житомирі автомобілем марки ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 , не дотримався безпечної відстані між транспортними засобами та здійснив зіткнення з його автомобілем марки CITROEN Berlingo, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Сторони домовилися використати «Європротокол», за яким відповідач визнав свою вину у вчиненні дорожньої-транспортної пригоди. Відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», тому представник страхової компанії склав ремонтну калькуляцію для визначення розміру шкоди, яка становить 22 473,40 грн.   21 березня 2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 20 473,40 грн. Однак вартість відновлювального ремонту його автомобіля значно перевищує розмір страхової виплати. Згідно з актом надання послуг станції технічного обслуговування фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 10 травня 2019 року № 47 він фактично витратив на ремонт свого автомобіля 55 570 грн.
 
Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі франшизи в сумі 2 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 43,79 грн.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року (повний текст якої складено 23 січня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 35 096,60 грн  майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. В решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 1 152 грн.
 
02 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вовк С. О. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 35 096,60 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 273/999/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення заявником в касаційній скарзі підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме -неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, не заслуговує на увагу, оскільки частиною другою статті 389 ЦПК України визначені загальні підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті. Водночас заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене в малозначній справі (з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Така справа є малозначною в силу вимог закону і не підлягає касаційному оскарженню на загальних підставах, а тому, звертаючись з касаційною скаргою на судове рішення, ухвалене в цій справі, заявнику необхідно було обґрунтувати наявність випадку (випадків) передбаченого (передбачених) частиною третьою статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Крім того, з огляду на встановлені апеляційним судом в цій справі обставини та застосовані ним до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема статті 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка С. О. про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка Сергія Олеговича на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов