Постанова 
 
іменем України 
19 березня 2020 року
м. Київ
справа №  752/22564/17
провадження №  51-252км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                      ОСОБА_4 ,
за участю прокурора        ОСОБА_5 ,
засудженого                        ОСОБА_6 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, якою залишено без змін вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010008166, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 3 вересня 2012 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк  5 років                  1 місяць, звільненого 28 січня 2016 року у зв`язку з відбуттям покарання,  
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року               ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю  3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 і п. 5, п. 6 ч. 3 ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_6 2 вересня 2017 року о 13:00 на просп. Голосіївському, 128 у м. Києві незаконно зберігав при собі наркотичний засіб – метадон масою 0,3170 г, який повторно незаконно придбав для власних потреб за не встановлених слідством обставин. 
Київський апеляційний суд ухвалою від 24 жовтня 2019 року залишив вирок щодо ОСОБА_6 без змін.
 
Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали
 
Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вказує, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки не зазначив в ухвалі підстав, на яких визнав необґрунтованими наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про  неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Стверджує, що з урахуванням даних про особу винуватого, який має 5 судимостей, у тому числі за злочини у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, і при цьому вчинив новий злочин, маючи не погашену у встановленому законом порядку судимість, суд не мав підстав для застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК. Крім того, суд першої інстанції не навів конкретних обставин, які давали б підстави вважати можливим виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Прокурор наголошує, що на всі вищезазначені обставини в апеляційній скарзі наводилися доводи, проте апеляційний суд не дав їм належної оцінки.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, просила задовольнити її, скасувавши ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо      ОСОБА_6 і призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Засуджений ОСОБА_6 просив судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
У касаційній скарзі прокурор вказує на істотне порушення кримінального процесуального закону, яке допущено судом апеляційної інстанції, а саме на порушення вимог ст. 419 КПК щодо обов`язковості зазначення в ухвалі суду апеляційної інстанції підстав, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
 
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
Зазначених вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.
 
Так, апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора. Прокурор в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_6 і ухвалити новий вирок, яким призначити винуватому за ч. 2 ст. 309 КК  покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності юридичної оцінки його дій, прокурор вказував, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 50 і 65 КК недостатньо повно врахував обставини справи й дані про особу винуватого, що призвело до необґрунтованого звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК. 
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора не підлягають задоволенню. 
 
Як зазначив апеляційний суд, згідно з приписами ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
 
За правилами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
 
Відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
 
Апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції достатньою мірою дотримався вимог статей 50, 65 і 75 КК і, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, урахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії правопорушень середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, є вдівцем (т. 2, а. с. 21), має на утриманні неповнолітню дитину – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 85, т. 2, а. с. 22), на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, водночас з 11 вересня 2000 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом (т. 1, а. с. 81). Крім того, суд урахував, що обвинувачений є інвалідом ІІ групи, має ряд хронічних захворювань, які призвели до непрацездатності (т. 2, а. с. 130). 
 
Ураховуючи конкретні обставини справи, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, які суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, а також беручи до уваги дані виписки № 4997 із медичної карти стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні № 4 про те, що ОСОБА_6 себе обслуговує обмежено і потребує сторонньої допомоги (т. 2, а. с. 130–131), апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства із звільненням його від відбування покарання з випробуванням, що відповідає обставинам справи. Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що поведінка ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції викликала до нього довіру і свідчила про його бажання стати на шлях виправлення, а отже рішення суду про застосування до ОСОБА_6 правил ст. 75 КК повинно призвести до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створити у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.
 
Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчили про те, що виправлення ОСОБА_6 можливе без відбування ним покарання в місцях позбавлення волі. Саме таке покарання за висновком апеляційного суду є справедливим і достатнім, а тому відповідає меті й загальним засадам призначення покарання.
 
Правових підстав вважати обрану форму звільнення від відбування покарання явно несправедливою або неправильною колегія суддів не має. 
 
Ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою.
 
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду і доводили необхідність відбування засудженим покарання виключно в умовах ізоляції від суспільства, в касаційній скарзі не міститься.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав для задоволення касаційних вимог прокурора.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, – без задоволення. 
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                     ОСОБА_3