ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року	Львів	Справа № 570/3462/16-а пров. № А/857/2378/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Обрізка І.М., Сеника Р.П., 
з участю секретаря судових засідань                                                      Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області на постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання протиправними дій та стягнення заробітної плати,

суддя у І інстанції                                                            Коробов С.О., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне,
дата складення повного тексту судового рішення                     17 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:
визнати протиправними дії Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі – Рада) щодо звільнення його з роботи 20 листопада 2015 року та припинення виплати середнього заробітку, як мобілізованому, з 21 листопада 2015 року;
змінити дату звільнення його з посади ОСОБА_2 сільського голови з 20 листопада 2015 року на 13 липня 2016 року;
стягнути з відповідача на його користь середній заробіток, як мобілізованому, за період з 21 листопада 2015 року по день демобілізації – 13 липня 2016 року у сумі 46543,49 грн.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2016 року у справі № 570/3462/16-а позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на приписи статті 119 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), якими встановлені гарантії збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідач 20 листопада 2015 року  протиправно звільнив позивача з роботи на  підставі пункту 1  статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у зв`язку із закінченням строку повноважень у той час, як мав звільнити його лише після демобілізації 12 липня 2016 року, тобто 13 липня 2016 року. Тому дії Ради щодо звільнення ОСОБА_1 20 листопада 2015 року є неправомірними і на користь позивача слід стягнути середньомісячний заробіток за період з 21 листопада 2015 року по 13 липня 2016 року.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу Ради було залишено без задоволення, а постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2016 року – без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року касаційну скаргу Ради було задоволено частково, скасовано ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд. При цьому касаційний суд звернув увагу на те, що позивач зазначив, що трудову книжку отримав після демобілізації під час розгляду справи в суді у кінці вересня 2016 року, а позов подав 11 липня 2016 року. Однак, у матеріалах справи наявна копія книги обліку руху трудових книжок і вкладів до них, згідно із якою за № 13 ОСОБА_1 отримав трудову книжку 20 листопада 2015 року, та міститься його підпис. Відтак, апеляційному суду слід надати оцінку доводам апеляційної скарги Ради щодо того, що вимога про зміну дати звільнення позивача з посади заявлена поза межами строку звернення до адміністративного суду. 

У апеляційній скарзі Рада просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 травня 2015 року Рада прийняла рішення № 966 «Про увільнення сільського голову ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час походження військової служби в зв`язку з мобілізацією на особливий період». Цим же рішенням був встановлений чіткий термін виплати середнього заробітку ОСОБА_1 на період служби, а саме з 28 травня 2015 року до моменту початку повноважень сільського голови, обраного на чергових виборах відповідно до частини 1 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вказане рішення приймалося під головуванням позивача, який його підписав.
Оскільки днем відкриття першої сесії новообраної Ради є 20 листопада 2015 року, то зазначена дата є датою припинення повноважень позивача, як сільського голови. 
Строк повноважень сільського голови, обраного на чергових виборах, становить 5 років. Трудові відносини ОСОБА_1 з Радою припинилися 20 листопада 2015 року відповідно до пункту 1 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та рішення Ради від 20 листопада 2015 року № 1 «Про результати виборів депутатів Олександрійської сільської ради, Олександрійського сільського голови на чергових місцевих виборах 25.10.2015 року та визнання їх повноважень». 
20 листопада 2015 року ОСОБА_1 особисто отримав трудову книжку, про що зроблено відповідний запис у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.  
З огляду на приписи статті 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» виплати ОСОБА_1 , як мобілізованому, повинна здійснювати установа (організація), де він працював до обрання на виборну посаду та куди він мав би влаштуватися на роботу згідно із пунктом 2 частини 1 статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та пунктом 5 статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Окрім того, наполягає на тому, що із заявою про збільшення та уточнення позовних вимоги, у якій ОСОБА_1 просив суд змінити дату свого звільнення з 20 листопада 2015 року на 13 липня 2016 року, позивач звернувся 04 жовтня 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку, а вказану заяву судом першої інстанції у порушення вимог статті 108 цього Кодексу прийнято без документу про сплату судового збору. 

У відзиві на апеляційну скаргу Ради ОСОБА_1 просив апеляційний суд залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Звертає увагу апеляційного суду на те, що дату видачі йому трудової книжки вказав працівник сільської ради після того, як він підписався про її отримання, а фактично позивач отримати трудову книжку він зміг лише після демобілізації (у кінці вересня 2016 року). Отримати трудову книжку 20 листопада 2015 року позивач не міг, оскільки й той час перебував на військовій службі. Оформлення позовної заяви та поння її до суду 11 липня 2016 року адвокатом відбувалися у режимі листування. 
Вважає, що строки звернення до суду як з вимогою про стягнення заробітної плати, так і збільшення позовних вимог вимогою про зміну дати звільнення позивачем були дотримані і такі позовні вимоги розглядаються судом без сплати судового збору.

Представник Ради у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 . 

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду у режимі відеоконференції заперечили обґрунтованість доводів апелянта. Просили залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 27 травня 2015 року  Рада прийняла рішення № 966 «Про увільнення сільського голови ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час походження військової служби в зв`язку з мобілізацією на особливий період», яким одночасно передбачила збереження місця роботи і середнього заробітку позивача на період служби, але не більше, ніж до моменту початку повноважень сільського голови, обраного на чергових виборах відповідно до закону. Вказане рішення Ради було підписано ОСОБА_1 , як сільським головою, та не оскаржувалося.
20 листопада 2015 року Рада прийняла рішення № 1 «Про результати виборів депутатів Олександрівської сільської ради, Олександрівського сільського голови на чергових місцевих виборах 25.10.2015 року та визнання їх повноважень», яким, зокрема, визнала повноваження новообраного Олександрівського сільського голови ОСОБА_4 та припинила повноваження сільського голови ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з наказу № 170 від 12 липня 2016 року командира військової частини пп НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 12 липня 2016 року.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до приписів частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закон № 280/97) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим – також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі – Закон № 2493-III) правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим – також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Відповідно до приписів статті 3 Закону № 2493-III до посад в органах місцевого самоврядування віднесено, зокрема, виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах.
Частиною 2 статті 12 Закону № 280/97 передбачено, що сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових місцевих виборах, визначається  Конституцією України.
Згідно із приписами частини 2 статті 141 Конституції України строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових виборах, становить п`ять років.
У відповідності до статті 119 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) у редакції на час виникнення спірних відносин на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України  «Про військовий обов`язок і військову службу»  і  «Про альтернативну (невійськову) службу»,  «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Як безспірно встановлено у ході судового розгляду, Рада у повній мірі забезпечувала виконання перед ОСОБА_1 гарантій, встановлених законодавством для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, у період до визнання повноважень новообраного Олександрівського сільського голови Михасюк Т.В. та припинила повноваження позивача, як сільського голови, рішенням  від 20 листопада 2015 року № 1. У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на припинення відповідачем виплати йому середнього заробітку у січні 2016 року.
У відповідності до приписів частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – КАС) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 99 КАС). 
Згідно із положеннями частини 3 статті 99 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно із приписами частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції на час апеляційного розгляду провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовано приписами статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.
Оцінюючи питання дотримання ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, апеляційний суд наголошує на тому, що наведені вимоги процесуального закону дають підстави для висновку, що при визначенні початку перебігу такого строку законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Відтак, початок обчислення строку звернення до суду слід пов`язувати саме із тим, коли особа об`єктивно мала дізнатися про рішення, дії чи бездіяльність, що мали вплив на її права та обов`язки.
Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_1 27 травня 2015 року брав участь у засіданні Ради, яка прийняла рішення № 966 «Про увільнення сільського голови ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час походження військової служби в зв`язку з мобілізацією на особливий період», яким було передбачено збереження місця його роботи і середнього заробітку на період служби, але не більше, ніж до моменту початку повноважень сільського голови, обраного на чергових виборах відповідно до закону. Вказане рішення Ради ОСОБА_1 , як сільський голова, підписав та у подальшому не оскаржував.
Окрім того, відповідно до наданого Радою у ході апеляційного розгляду протоколу засідання І сесії VII скликання Ради від 20 листопада 2015 року позивач був присутній на засіданні у якості запрошеної особи, а отже йому було відомо про прийняття відповідачем рішення № 1 «Про результати виборів депутатів Олександрівської сільської ради, Олександрівського сільського голови на чергових місцевих виборах 25.10.2015 року та визнання їх повноважень», яким, зокрема, було припинено повноваження сільського голови ОСОБА_1 . Зазначене рішення Ради позивачем також не оскаржувалося.
Згідно із копією витягу із книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 32-33 т.1) 20 листопада 2015 року ОСОБА_1 було вручено його трудову книжку під розпис.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи позивача щодо того, що фактично ним трудова книжка була отримана приблизно у кінці вересня 2016 року з огляду на їх голослівність та водночас надає віри процесуальній позиції відповідача щодо дати отримання ОСОБА_1 трудової книжки саме 20 листопада 2015 року з огляду на підтвердження її письмовими доказами, які логічно узгоджуються між собою. 
Оцінюючи доводи позивача щодо неможливості своєчасного звернення до суду з огляду на перебування на військовій службі, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказані обставини не перешкодили ОСОБА_1 отримати трудову книжку 20 листопада 2015 року, здійснювати листування із відповідачем щодо предмету спору, скористатися професійною правничою допомогою адвоката та подати до адміністративного суду 11 липня 2016 року позов, тобто до демобілізації із військової служби, що свідчить про їх надуманість.
Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що за своєю суттю середній заробіток, виплата якого передбачена приписами статті 119 КЗпП, не є заробітною платою, а є компенсаційною виплатою за виконання особою державних або громадських обов`язків. Відтак, на такі виплати не поширюються приписи частини 2 статті 233 КЗпП щодо права на звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позивачем не було дотримано встановлених законом строків звернення до адміністративного суду, що залишилося поза увагою суду першої інстанції при вирішенні цього публічно-правового спору. Відтак, оскаржувану постанову суду першої інстанції слід скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області задовольнити частково.

Скасувати постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2016 року у справі № 570/3462/16-а та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Постанова у повному обсязі складена 21 травня 2020 року.