Ухвала
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/4469/16-ц
провадження № 61-8700ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утриманнядитини.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона зустрічалася із відповідачем та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_3 , батьком якого записано ОСОБА_1 . Дитина перебуває на її утриманні, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає.
 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_1  аліменти на утримання його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, в особі матері ОСОБА_2 , допустивши у справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць.
 
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Стягнуто із ОСОБА_1 аліменти на утримання його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 08 липня 2016 року і до його повноліття, в особі матері ОСОБА_2 , допустивши у справі негайне виконання.Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що малолітній ОСОБА_3 знаходиться на утриманні позивача, добровільно допомоги на його утримання відповідач не надає, тому з урахуванням його можливостей та матеріального стану із нього необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
03 червня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 22 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 03 червня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною. 
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, а саме справи № 204/8934/19 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини.
 
Враховуючи те, що заявником не наведено будь-якого обґрунтування про те, які саме обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, він позбавлений спростувати у справі № 204/8934/19, тому такі доводи не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення. 
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик