ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року	Львів	Справа № 140/688/19 пров. № А/857/3923/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Курильця А.Р., Мікули О.І., 
за участю секретаря судового засідання                   Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, ухвалену суддею Сподарик Н.І. в м.Львові, повний текст складено 21 лютого 2020 року, у справі № 140/688/19 за адміністративним позовом Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти,

                                                В С Т А Н О В И В:

Національна академія Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними, поновивши строк звернення; стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти у розмірі 145263,16 грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду  від 18 лютого 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.
Позовну заяву - залишено без розгляду.

Позивач не погоджуючись з даною ухвалою з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог посилається на те, що на момент відрахування курсанта з вищого навчального закладу спори даної категорії вирішувались в порядку цивільного судочинства, із встановленим терміном позовної давності три роки.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №804/285/16 вирішено відійти від попередньої практики, оскільки такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Про дану практику Національній академії стало відомо 21.01.2019 року з постанови Луганського апеляційного суду від 14.01.2019 у справі №428/6444/18.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2019 відкрито провадження у даній справі та визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим поновлено строк звернення до суду.
Вважає невірним висновок суду першої інстанції, що позивач мав звернутись до суду в місячний строк з дня ознайомлення із постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року, оскільки в даній постанові жодного висновку щодо застосування місячного строку звернення до суду даної категорії спорів дана постанова не містить. 

Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що для даної категорії справ Кодексом встановлено місячний строк звернення до суду.
Просить залишити без змін ухвалу суду. 

26 травня 2020 року від позивача надійшло клопотання від 21.05.2020 №2548 про розгляд справи у відсутності представника.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги інші учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що наказами начальника академії від 22.07.2017 № 35-КС та від 14.08.2017 № 203 ОСОБА_1 зараховано на перший курс навчання Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Міністерства оборони України та до списків особового складу та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення- з обіду 14.08.2017.
Між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, відповідно до якого відповідач зобов`язався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодовувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.
17.09.2018 року ОСОБА_1 було подано рапорт про її відрахування з числа курсантів у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та зобов`язалася відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням у навчальному закладі.
Наказом начальника академії від 12.10.2018 № 127-КС (по особовому складу) у зв`язку з небажанням продовжувати навчання, контракт із курсантом ОСОБА_1 розірвано, а наказом від 12.10.2018 № 263 (по стройовій частині) її виключено зі списків особового складу Національної академії та знято з усіх видів забезпечення, зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням в Національній академії в сумі 15 3947,86 грн.
Довідка-розрахунок №1222 про належну суму до відшкодування складена та вручена відповідачці 12.10.2018. Термін оплати до 12.11.2018 ( а.с.15).
У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував кошти, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом до Волинського окружного адміністративного суду поштовими засобами зв`язку 12.03.2019 (а.с. 3-25)
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2019 поновлено Національній академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного строк звернення до суду з даним позовом та відкрито провадження у справі (а.с.1)
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 дану справу передано на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду за територіальною підсудністю (а.с.104)
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду  від 18 лютого 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Позовну заяву залишено без розгляду.
Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про залишення позову без розгляду, з підстав визначених частиною третьою статті 123 цього Кодексу, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закон № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).
Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства оборони України, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.  
З матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуваючи на публічній службі, під час навчання в Академії була відрахована через небажання продовжувати навчання.
Як передбачено ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Правова позиція щодо строку звернення до суду в даній категорії справ викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16, у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №140/721/19 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду - частина третя статті 123 КАС.
Пункт 8 частини першої статті 240 КАС суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Апеляційний суд зазначає, що початок перебігу строку звернення до суду у даній справі розпочався для позивача з 13 листопада 2018 року (з наступного дня, після визначеного для добровільного відшкодування витрат), а закінчився, відповідно, 13 грудня 2018 року.
До суду позивач звернувся  поза межами встановленого законом строку - 12 березня 2019 року, що підтверджено відбитком поштового штемпеля на конверті відправки матеріалів (а.с.25) 
Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому  КАС України.
Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Згідно прецедентного права Європейського Суду право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).
Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
У справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Відповідно до ч. 2  ст. 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а згідно  ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як вбачається із заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, підставою для такого поновлення є великий об`ємом роботи академії по підготовці позовних заяв до суду про відшкодування витрат протягом 2018 року та зміна судової практики у правовій позиції щодо підсудності справ даної категорії (а.с.23, 24).
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи обставини, які перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, виходить з оцінки та аналізу всіх наведених позивачем доводів, в тому числі, чи мав він, за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.
Апеляційний суд вважає покликання позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду не обґрунтованими та достатніми з тих мотивів, що позивач є суб`єктом владних повноважень, що здійснює свою діяльність на професійній основі, а тому питання внутрішньої організації виконання роботи його працівниками не є об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають звернутися до суду в межах встановленого законодавством строку.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №820/4485/16.
Щодо іншої причини - необізнаності у зміні правової позиції судів щодо визначення юрисдикції вказаних спорів, що було відображено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №804/285/16, т.я. на момент відрахування позивача спори цієї категорії справ вирішувались в порядку цивільного судочинства, із встановленим строком позовної давності в три роки, колегія суддів зазначає, що в заяві про поновлення строку позивач зазначає, що про зміну правової позиції судів щодо юрисдикції даної категорії спорів позивачу стало відомо з постанови Луганського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, яка надійшла до академії лише 21.01.2019 року. 
При цьому, позивач не зазначив, які причини перешкоджали академії реалізувати право на звернення до суду, починаючи з 21 січня до 21 лютого 2019 року і не надав таких доказів, як суду першої, так і апеляційної інстанції.
Апеляційний суд вважає, що всі наведені обставини мають суб`єктивний характер, наведені позивачем причини не є об`єктивно непереборними, чи пов`язаними з дійсними істотними перешкодами, труднощами для своєчасного, в межах передбаченого Кодексом строку звернення до суду з адміністративним позовом.
З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а отже відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.
Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.
У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Крім того, у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, апеляційний суд  погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 у справі 824/284/19-а.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.                 
Щодо покликання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно застосовує правову позицію  викладену у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №140/721/19 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, 24 грудня 2019 у справі № 824/284/19-а, оскільки позов подано в березні 2019, а зазначені позиції висловлені після подачі позову, а тому на момент звернення до суду вони не існували і академія не могла ними керуватись, не заслуговують на увагу апеляційного суду. Згідно із пунктом 47 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13 від 29.01.2016) зазначено, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Покликання суду на правову позицію лише засвідчує про те, що касаційним судом вже висловлена позиція з даних спірних правовідносин.                                                    
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.                                                                      
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

керуючись ч.3 ст.243, ст.ст.308, 310, 312, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду  від 18 лютого 2020 року, у справі № 140/688/19, без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням ч.3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 01.06.20