П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/3397/20	

 	Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.                                                            Дата і місце ухвалення: 27.04.2020р., м. Одеса                                         	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  -    Ступакової І.Г.
суддів             -    Бітова А.І.
-          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області, про стягнення відшкодування заробітку та інших грошових доходів і моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Одеського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області, в якому просив суд:
- стягнути з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Одеського апеляційного суду, Кабінету Міністрів України на користь гр. ОСОБА_1 . 250  000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. в якості відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які позивач втратив внаслідок незаконних дій Одеського апеляційного суду при відмові у відкритті апеляційного провадження;
- стягнути з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Одеського апеляційного суду, Кабінету Міністрів України на користь гр. ОСОБА_1 1  000  000,00 (один мільйон) грн. у якості відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.10.2019р. незаконно відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Погібка О .О. на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11.10.2019р. у кримінальному провадженні №12019162500000298 про обрання ОСОБА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано постановою Верховного Суду від 11.03.2020р. У зв`язку з цим, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання відшкодування шкоди від держави внаслідок постановлення судом апеляційної інстанції протиправного рішення у відповідності до вимог ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач стверджував, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.10.2019р. у справі №522/13084/19 його позбавлено права на захист та оскарження неправомірного судового рішення, що є прямим порушенням Конституції України та Конвенції про захист прав  людини і основоположних свобод 1950 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2020р. відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 27.04.2020р. з прийняттям нового судового рішення - про зобов`язання Одеського окружного адміністративного суду відкрити провадження у справі №420/3397/20.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково віднесено поданий ОСОБА_1 позов до цивільної юрисдикції, оскільки частиною 5 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Позивач проживає в місті Одесі, тому, у відповідності до ст.25 КАС України, поданий ним позов підлягає розгляду в Одеському окружному адміністративному суді. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Предметом спору у даній справі є вимога ОСОБА_1 про стягнення з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Одеського апеляційного суду, Кабінету Міністрів України на його користь 250  000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. в якості відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які позивач втратив внаслідок незаконних дій Одеського апеляційного суду при відмові у відкритті апеляційного провадження, а також 1  000  000,00 (один мільйон) грн. у якості відшкодування моральної шкоди.
Вимоги позову позивач обґрунтовував тим, що Одеським апеляційним судом 28.10.2019р. постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Погібка О .О. на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11.10.2019р. про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначену ухвалу в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 11.03.2020р. За твердженнями позивача, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.10.2019р. у справі №522/13084/19 його позбавлено права на захист та оскарження неправомірного судового рішення, наслідком чого стало перебування його починаючи з 28.10.2019р. по теперішній час під вартою. 
Відмовляючи ухвалою від 27.04.2020р. у відкритті провадження в адміністративній справі суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. При цьому, позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, з огляду на положення ст.6 Закону України «Про судоустрій і статусу суддів», згідно з якою оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. А відтак, за висновками суду першої інстанції, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України, в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Як слідує зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 виникнення у нього права на стягнення з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Одеського апеляційного суду, Кабінету Міністрів України на його користь 250  000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. в якості відшкодування заробітку та інших грошових доходів, а також 1  000  000,00 (один мільйон) грн. у якості відшкодування моральної шкоди пов`язується позивачем із постановленням 28.10.2019р. Одеським апеляційного судом ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі щодо оскарження обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою, яку в подальшому було скасовано судом касаційної інстанції. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.
В той же час, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами.
Закони України не передбачають можливість розгляду у суді заяв про визнання чи встановлення фактів незаконності дій/бездіяльності іншого суду під час вирішення та розгляду справ, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.
Судове провадження за такою вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
За змістом статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону № 1402-VIII).
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 55 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.
Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду та вирішення справи, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу із встановленням за судовим рішенням юридичних фактів щодо суду (судді).
За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді.
Виходячи з викладеного, суд констатує неможливість встановлення в іншій (новій) справі фактів вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень, шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) за правилами будь-якого судочинства.
Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18), а також від 20 березня 2019 року (провадження № 14-655цс18), які в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Згідно п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Відповідно до ст.130 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Відшкодування школи регулюється положеннями ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41.
Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових.
Згідно ч.7 ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Відповідно до ст.3 вищевказаного Закону у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Тобто, діючим законодавством передбачено позовний порядок відшкодування такої шкоди в порядку цивільного судочинства, відтак, позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так як відсутні ознаки публічно-правового спору.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на положення ч.5 ст.21 КАС України, оскільки вказаною нормою чітко визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Щодо посилань апелянта на те, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції позбавив його права на судовий захист, то колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки судом роз`ясненого позивачу підсудність поданого ним позову, що не позбавляє останнього звернутися до «суду, встановленого законом» в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27  квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
                                                                     Повний текст судового рішення виготовлений 09 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                        І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                   А.І. Бітов

                                                                                                                                       О.В. Лук`янчук