Постанова
Іменем України 
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 507/1644/17
провадження № 51-1743 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання         ОСОБА_4 ,
прокурора                                              ОСОБА_5 , 
засудженого                                         ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),                                        
захисника                                              ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції),         
       
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на  вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017160210000293, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любашіського районного суду Одеської  області від 06 квітня 2018  року    ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. 
Строк відбуття покарання постановлено рахувати з 07 серпня 2017 року. 
Вирішено питання про  речові  докази  у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суду  від  28 лютого 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що  він, 28 липня 2017 року, близько 23:00 год., знаходячись на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , перебуваючи в кухні житлового будинку, в ході конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_8 , діючи умисно,кухонним ножем наніс ОСОБА_8  26 колото-різаних поранень в область лівої половини грудної клітини, правої бокової поверхні шиї та живота, а також в лопаткову область зліва, спричинивши йому тілесні ушкодження, від яких потерпілий впав на підлогу. Після чого, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію умислу, направленого на  позбавлення життя ОСОБА_8 , взяв сокиру та наніс нею три удари в область шиї останнього, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження від яких настала смерть потерпілого. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання  ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, через суворість,   просить пом`якшити призначене покарання до мінімального.  
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судами в повній мірі  не враховано    характеризуючих даних про його особу, сімейний стан,  те, що він брав участь в АТО, відсутність цивільного позову та судових витрат, наявність пом`якшуючих обставин. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вимоги касаційної скарги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.
 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів викладених у скарзі,   заперечив проти її задоволення.    
 
Мотиви суду
 
Згідно ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правова кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Єдиним доводом касаційної скарги є те, що покарання призначене ОСОБА_6   не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості, тому засуджений просить пом’якшити  призначене  покарання до мінімального. Однак, цей довід не заслуговує на увагу з огляду на наступне.  
Положеннями статті 50 КК України  визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
Згідно  ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд при призначенні ОСОБА_6 покарання, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, характеризується позитивно, має постійне місце роботи та проживання, співмешкає, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також має статус учасника бойових дій, так як брав безпосередню участь у антитерористичній операціїї. 
Водночас, активне сприяння в розкритті злочину визнано обставиною, що пом`якшує покарання, обставин,  що його обтяжують – не встановлено. 
Поряд із цим, обґрунтовано взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який є особливо тяжким, наслідком якого стала смерть особи, злочин посягає на найвищу соціальну цінність – життя людини. Враховано спосіб заподіяння смерті та знаряддя злочину, те, що засуджений ножем спричинив 26 поранень, а потім узяв сокиру і наніс ще 3 удари в шию,  що значно  підвищує суспільну небезпечність вчиненого. Крім того, враховано поведінку винного одразу після вчинення злочину, зокрема те, що він намагався приховати вбивство, вивіз та закопав  труп,  знищив докази. 
Взявши до уваги всі зазначені обставини, у тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, а також дані про особу винного, його відношення до скоєного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення                ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, що не є максимальним строком, передбаченим санкцією ч.1 ст.115 КК України,   водночас з урахуванням конкретних обставин справи, є необхідним і достатнім для виправлення  засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання,  а тому відсутні підстави для його пом`якшення.
Касаційний суд вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Що стосується доводів засудженого про те, що  суди  безпідставно не врахували   щире каяття, як пом`якшуючу обставину, то  вони не заслуговують на увагу. 
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.
Більше того, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки  засудженим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання. Навпаки, засуджений ОСОБА_6 під час судових розглядів вину визнавав частково, наголошував про відсутність умислу на вбивство потерпілого, а лише при подачі касаційної скарги вказав про повне визнання своєї вини. Однак такі твердження є формальними, оскільки не підтверджуються поведінкою винного як під час судового розгляду, так і після постановлення вироку у справі,  вони свідчать лише  про намагання засудженого уникнути суворого покарання.    
Стосовно посилань засудженого на те, що суди залишили поза увагою відсутність цивільного позову та судових(процесуальних) витрат, то слід зазначити наступне.
Цивільний позов - це заявлена у кримінальному провадженні вимога фізичної або юридичної особи про відшкодування їй матеріальної чи компенсацію моральної (немайнової) шкоди, завданої безпосередньо кримінальним правопорушенням  до підозрюваного, обвинуваченого або до особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду(ст.128 КПК України).
Заявляти чи не заявляти цивільний позов в кримінальному провадженні - це виключне право потерпілого. Тому ця обставина жодним чином не може впливати на розмір призначеного покарання , на відмінну від самого факту відшкодування шкоди заподіяної злочином.    
Так само, наявність чи відсутність процесуальних  витрат, не є тією обставиною, що безпосередньо впливає на розмір покарання. Адже, пiд процесуальними витратами розумiють витрати на забезпечення кримінального провадження, відшкодування яких покладається на певних суб`єктів процесу. Стягнення процесуальних витрат - не є додатковим зaxодом покарання за вчинене кримінальне правопорушення, процесуальні витрати виникають у результатi здiйснення кримiнального судочинства, а не в результаті кримінального правопорушення.  
Рішення місцевого та апеляційного судів  повністю відповідають вимогам  статей  370, 374,419  КПК України і підстав вважати їх  невмотивованими, Суд не вбачає.
Зважаючи на наведене, доводи ОСОБА_6 щодо явної несправедливості призначеного йому покарання через суворість є необґрунтованими, а відтак відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані  судові рішення без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_9                                   ОСОБА_3