П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
12 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4695/19	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними; зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ) та просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02 жовтня 2019 року; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити йому вказану грошову компенсацію; визнати протиправними дії ВЧ щодо ненарахування та не виплати індексації його грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язати ВЧ здійснити нарахування та виплату цієї індексації.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Крім того, відповідачем не виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року позов було задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду ВЧ подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач до 02 жовтня 2019 року проходив військову службу у військовій частини НОМЕР_2 , яка безпосередньо підпорядковується ВЧ.
У період з 28 жовтня 2015 року по 26 грудня 2015 року позивач безпосередньо брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції ОТУ «Луганськ» н.п. Старобільськ, що підтверджується довідкою командира ВЧ.
Статус «учасника бойових дій» позивача підтверджений посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 28 січня 2016 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 26 вересня 2019 року № 33-РС позивача було звільнено зі служби у запас за пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02 жовтня 2019 року № 208 позивача виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
16 грудня 2019 року позивач звернувся до командира ВЧ із заявою щодо виплати під час звільнення з військової служби грошової компенсації за не використану соціальну відпустку, як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, станом на день звільнення з військової служби – 02 жовтня 2019 року та нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Відповіді на свою заяву станом на момент звернення до суду позивач не отримав.
Не проведення ВЧ нарахування та виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій та не проведення індексації грошового забезпечення і стало підставою для звернення з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Крім того, було зазначено, що не нарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року є порушенням вимог діючого законодавства та прав позивача.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними в частині з огляду на таке.
Положеннями ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон) передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Тотожні положення передбачені і п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок), за яким індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (ст.4 Закону).
Відповідно до ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Згідно з пунктом 11 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Зі змісту пункту 4 Порядку вбачається, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Згідно з пунктом 6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене та з огляду на ту обставину, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, а її проведення є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності обмежувальних строків звернення до суду з вищезазначеними вимогами.
Стосовно грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, колегія суддів зазначає, що п.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» установлено такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Положеннями ст.16-2 вказаного закону передбачено надання, зокрема, учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно ч.14 ст.10-1 вищезазначеного закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, яка, згідно діючого законодавства, надається йому, як учаснику бойових дій.
Посилання відповідача на особливий період, у якому діючим законодавством було припинено надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
З аналізу ч.17 та 18 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (ч.19 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Згідно ч.21 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Положеннями ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
З аналізу вищезазначених положень діючого законодавства вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, припиняється.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що обмежуючи фактичне надання відпусток у відповідний період, діюче законодавство не обмежує та не припиняє право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.
Водночас, колегія суддів зазначає, що звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити вказану компенсацію.
Так, на відповідний запит суду від 27 квітня 2020 року, ВЧ було надано витяг з протоколу №2 засідання комісії Командування ПС ЗСУ з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 27 січня 2016 року, з аналізу якого вбачається, що позивачу статус учасника бойових дій було надано саме 27 січня 2016 року.
Вказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність правового підґрунтя для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, оскільки можливість отримання вказаної відпустки, рівно як і нарахування та виплата відповідної компенсації, передбачено лише у зв`язку  з набуттям особою статусу учасника бойових дій, який позивач отримав лише 27 січня 2016 року.
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02 жовтня 2019 року; зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити вказану компенсацію; визнання протиправними дії ВЧ щодо ненарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язання ВЧ здійснити нарахування та виплату вказаної індексації грошового забезпечення.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317  КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02 жовтня 2019 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.10 2019 року, в задоволенні яких – відмовити.
В решті рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.