ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 квітня 2020 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №579/1045/17 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/664/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Хвостика С. Г. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шокурова Юрія Леонідовича
на заочне рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 23 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Моргуна О.В., в приміщенні Кролевецького районного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:
       У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09 квітня 2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 21 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, виникла заборгованість, яка станом на 19 квітня 2017 року становить 50 649 грн 74 коп., з яких: 9387 грн 74 коп. - тіло кредиту; 16 146 грн 83 коп. - нараховано відсотків за користування кредитом; 22 227 грн 09 коп. - нараховано пені; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), 2388 грн 08 коп. - штраф (процентна складова).
Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 50 649 грн 74 коп. за кредитним договором № б/н від 09 квітня 2010 року та судові витрати. 
               Кролевецький районний суд Сумської області заочним рішеннямвід 23 жовтня 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив.
               Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 квітня 2010 року у розмірі 50 649 грн 74 коп.
               Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати за сплату судового збору в розмірі 1600 грн.
               Кролевецький районний суд Сумської області ухвалою від 17 січня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Шокурова Ю.Л. про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.
               В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шокуров Ю.Л., посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
               В доводах апеляційної скарги зазначає, що 09 квітня 2010 року між сторонами дійсно було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. В даній заяві відсутня інформація про розмір кредитного ліміту.
       Вказує на те, що позивачем було долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема, у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
       Тому, на його думку, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.
       Також з наданого позивачем розрахунку вбачається, що за весь період часу, який вказано у розрахунку, відсотки безпідставно змінювались, тому взагалі неможливо достеменно встановити, яка процентна ставка застосовувалась позивачем, тому вважає вимоги банку про стягнення заборгованості станом на 19 квітня 2017 року в розмірі 50 649 грн 74 коп. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
       Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
               Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої останній отримав платіжну картку кредитку «Універсальна». Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами дана заява не містить (а. с. 10).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а. с. 11-26).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 19 квітня 2017 року становить 50 649грн 74 коп., з яких: 9387 грн 74 коп. - тіло кредиту, 16 146 грн 83 коп. - нараховано відсотків за користування кредитом, 22 227 грн 09 коп. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), 2388 грн 08 коп. - штраф (процентна складова) (а. с. 6-9).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідач не погасив взятий ним кредит, не сплатив відсотків, комісій, крім того, за несвоєчасне погашення заборгованості йому нараховані штрафи та пеня, у зв`язку з чим вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь банку. 
Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Така позиція узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Тому вимоги банку в частині стягнення заборгованості за процентами та неустойкою (пені та штрафів) задоволенню не підлягають з наведених вище підстав.
Стосовно вимог позивача в частині стягнення тіла кредиту колегія суддів зазначає, що позивач не довів обґрунтованість вимог пред`явленого позову в цій частині.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц сформовано наступний правовий висновок.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити чи перевірити розмір заявленої АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по тілу кредиту, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав суду належного розрахунку заборгованості.
Банком суду першої інстанції наданий розрахунок, який складається з двох розрахунків: за період з 24 січня 2013 року по 31 травня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 19 квітня 2017 року. Вказані розрахунки викладені у формі таблиці. Під таблицею у другому розрахунку зазначено складові заборгованості, в тому числі по тілу кредиту - 9387 грн 74 коп., яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 . В той же час в самій таблиці вказана складова заборгованості відсутня, перевірити порядок і умови її нарахування на підставі наданого розрахунку не вбачається за можливе. З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 , яка надана банком до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення, також не можливо встановити розмір заборгованості по тілу кредиту, оскільки операції по картці мають інші різні назви, окрім видачі готівкових коштів, з яких неможливо достовірно встановити яка саме операція була здійснена і чи відноситься вона до використання кредитних коштів. 
Іншого розрахунку заборгованості по тілу кредиту позивачем суду не надано. Відтак, відсутні підстави для стягнення заборгованості по тілу кредиту у заявленому банком розмірі. 
Що стосується відзиву АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 18 березня 2020 року та до якого долучено новий доказ - копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 , 09.04.2010 року, колегія суддів апеляційного суду вказаний доказ не приймає, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 , 09.04.2010 року, не була надана ним суду першої інстанції у зв`язку з тим, що представник позивача не приймав участь в судовому засіданні в суді першої інстанції, його явка не була визнана обов`язковою, судова практика, на яку посилається скаржник за 2019 рік, а оскаржуване рішення ухвалене в 2017 році.
Проте, колегія суддів не вважає зазначені причини поважними, оскільки всі докази подаються позивачем до суду разом з позовною заявою або під час розгляду справи і участь представника в судовому засіданні для вчинення цих дій не є обов`язковою, а причин, що об`єктивно не залежали від позивача, які б унеможливлювали подання даного доказу суду першої інстанції, не встановлено. 
Враховуючи наведені норми процесуального права, вказаний новий доказ, а саме копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймається під час апеляційного перегляду справи, оскільки надана апеляційному суду без додержання порядку та строків її подання. 
Виходячи з даних обставин та норм права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2400 грн 00 коп.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4; 381-382 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шокурова Юрія Леонідовича задовольнити.
Заочне рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 23 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2400 гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                        Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.І. Собина

                                                                                С.Г. Хвостик