ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/5650/18
Провадження № 22-ц/4820/389/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2019 року (суддя Чевилюк З.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки,
в с т а н о в и в:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору поруки.
Позов мотивовано тим, що під час розгляду Хмельницьким міськрайонним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 29 травня 2015 року та за договором поруки від 29 червня 2015 року, їй стало відомо про наявність договору поруки укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 29.06.2015 року. За договором поруки ОСОБА_2 поручалася перед кредитором ОСОБА_3 за виконання ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 свого обов`язку за договором позики 29 травня 2015 року. Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Позичальниками їх обов`язку в повному обсязі і відповідає перед Кредитором за порушення зобов`язання Позичальниками. Позивач вказувала, що з поручителем ОСОБА_2 вона особисто не знайома, а про існування оскаржуваного договору поруки їй взагалі не було відомо. Вважає, що ОСОБА_3 як Кредитор за позикою та ОСОБА_2 як поручитель у 2017 році уклали фіктивний договір поруки з метою зміни територіальної підсудності. Даний договір поруки не направлений на настання реальних наслідків, а саме дійсного забезпечення виконання зобов`язання. Про фіктивність договору поруки свідчить та обставина, що оскаржуваний договір не містить жодних визначень, який саме обсяг зобов`язань був дійсний в момент його укладення кожним позичальником, яким чином це було встановлено та у який спосіб сторони договору поруки визначили дійсний обсяг основного зобов`язання позичальників, що залишився невиконаним.
Крім того зазначає, що у разі встановлення, що особою поручителя не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам ч.ч.3 і 5 ст.203 ЦК України, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним договір поруки від 29 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваний договір поруки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України у зв`язку з тим, що не містить жодних визначень обсягу (розмір) грошового зобов`язання кожного з позичальників в момент його укладення, оскільки позичальники не є солідарними боржниками за договором позики, а несуть зобов`язання виключно у межах 200 000 грн. кожен.
Апелянт вказувала на відсутність доказів того, що будь-якою стороною за договором поруки було вчинено фактичні дії спрямовані на виконання укладеного правочину, що б свідчило про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням. 
Також зазначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що відповідачі зловживаючи своїми процесуальними правами ухиляються від проведення експертизи та встановлення тієї обставини, що оскаржуваний договір поруки було укладено лише у 2017 році, з метою спроби отримання заочного рішення суду про стягнення заборгованості в солідарному порядку у іншому регіоні. При цьому, таке рішення мало на меті не реальне його виконання шляхом стягнення з поручителя заборгованості, а лише мало підтвердити факт надання та отримання позики позичальниками та її неповернення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказувала, що під час дослідження доказів по справі та встановлення фактичних обставин, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права, оскільки укладений договір поруки жодним чином не порушує права та інтереси позивача, у зв`язку з тим, що позивач не є стороною договору поруки, а є учасником у зобов`язанні яке забезпечене порукою, разом з тим, обов`язок кредитора або поручителя одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. 
Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судових повісток.
Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав:
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що 29 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надала в борг відповідачам грошові кошти у розмірі 600 000 грн., строком до 01 липня 2015 року, з нарахуванням 2% від суми позики за кожен місяць користування позикою. 
29 червня 2015 року ОСОБА_2  (яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3  укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2  зобов`язалась перед кредитором за виконання ОСОБА_5 ,    ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики від 29.05.2015 року.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року, справа № 6-94цс13). 
Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.
За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. 
Що ж до позивача, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.
Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.
Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що укладення договору поруки та його виконання ОСОБА_2 жодним чином не порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , як учасника у зобов`язанні забезпеченому порукою.
Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови в позові про визнання його недійсним (стаття 215, 216 ЦК України).
Згідно ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 будь-якої інформації про укладений договір поруки, неотримання їх згоди на забезпечувальне зобов`язання, не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку щодо отримання згоди від позичальників за кредитним договором на укладення договору поруки на забезпечення їхнього зобов`язання. 
Разом із тим, такий договір поруки може бути визнано недійсним у разі, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов`язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо.
Таких доказів позивачем суду не надано. Зміст договору поруки від 29 червня 2015 року таких положень не містить.
Положеннями статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Матеріали справи не містять доказів фіктивності оспорюваного правочину. Позивачем фіктивність договору поруки від 29.06.2015 року не доведено. 
Давши належну оцінку дослідженим доказам, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позов ОСОБА_1 є недоведеним і необґрунтованим.
Ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять обставин, якими би підтверджувалось порушення прав позивача, та не містять обґрунтування можливих способів поновлення порушених прав через визнання оскаржуваного договору недійсним.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 березня 2020 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк