П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
31 березня 2020  року                                                                     м. Київ
                                                                                              Справа №760/15863/19

 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи:            позивач          Акціонерне товариство Комерційний Банк                                «Приват Банк»
                                               відповідач      ОСОБА_1 
                                                                       
розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Шереметьєвої Л.А. 02 грудня 2019 року, повний текст рішення складено 03 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
         Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 127 082, 53 гр.
            В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 07 грудня 2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5 500, 00 гр. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Справа №760/15863/19	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/3795/2020	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції:Шереметьєва Л.А.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
            Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
            При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2 та 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
         За п. 2 Умов та правил надання банківських послуг овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.
            При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання.  
            Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
            В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 30 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 127 082, 53 гр., яка складається з:
- 5 377, 71 гр.  - заборгованість за кредитом;
- 121 704, 82 гр. заборгованості по відсотках за користування кредитом з 07 грудня 2007 року по 31 липня 2018 року.
         Виходячи з цього, невиконання відповідачем умов договору, просив задовольнити позов.
            Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.
            Стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «ПриватБанк»  5 377, 71 грн. заборгованості та 81,29 грн. судового збору.
            Не погоджуючись з таким рішенням, представник АТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.  В  апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального  права та при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до необґрунтованого і незаконного рішення суду.
            Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
         Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 800, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок - кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».
            На момент укладення кредитного договору банк керувався п.п. 3.2 та 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
            За п. 2 Умов та правил надання банківських послуг овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.
            Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7).
         З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 30 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 127 082, 53 гр., яка складається з:
            - 5 377, 71 грн.  - заборгованість за кредитом;
            - 121 704, 82 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом з 07 грудня 2007 року по 31 липня 2018 року.
         Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
            Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
            Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
         Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
            Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
            Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
            Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
            Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові № 175/4576/14 від 17 липня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом,у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».
            Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
            Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
            Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
            Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
            У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
            Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
            Як зазначено вище, угода між сторонами в даному випадку була укладена в формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
            Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
            Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
            Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
            Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
            З Анкети-заяви відповідача, як позичальника, від 07 грудня 2007 року вбачається, що при її підписанні в її змісті процентна ставка за користування кредитом не зазначена і така графа самим бланком даного документа не передбачена.
            Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача, крім заборгованості по тілу кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг.
         Посилається в обґрунтування своїх вимог у цій частині на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини укладеного з відповідачем договору.
            В той же час, вказані документи відповідачем, як позичальником, не підписані.
            Крім того, долучаючи до позову Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в позові не зазначається, яка саме кредитна картка та з яким кредитним лімітом та тарифним планом була видана відповідачу.
         Виходячи з цього, відсутні підстави вважати, що відповідач при підписанні Анкети-заяви від 07 грудня 2007 року був ознайомлений саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
            Будь-яких доказів того, що вказані внутрішні документи банку при укладенні кредитного договору містили умови про сплату процентів за користування кредитними коштами, а також їх розміри та порядок нарахування, позивачем при зверненні до суду не надано.
            Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом у цій частині, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
            Це ж підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, і не спростовано позивачем при зверненні до суду.
            При зверненні до суду позивач не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що саме долучені до позову Умови та правила надання банківських послуг, якими обґрунтовуються вимоги позивача з посиланням на дану норму закону, які розміщені на офіційному сайті позивача, діяли при укладенні договору з відповідачем.
            Виходячи з цього та викладеного вище, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.
            Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
            За змістом ч. ч.5,6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
            Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
            Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, не підписані позичальником, а також підписана ним Анкета-заява позичальника, яка є єдиним свідченням прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, не можуть вважатися складовою кредитного договору в розумінні вимог Цивільного кодексу України.
            За таких обставин надані документи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 грудня 2013 року, шляхом підписання Анкети-заяви.
            Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
            Надані позивачем при зверненні до суду докази укладення договору не дають підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
            В свою чергу вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами з підстав та у розмірах, встановлених ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являє.
            Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору та неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини є однією з основних засад цивільного законодавства.
            Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
            Згідно з ч.ч.1,3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
            Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
            У даному випадку, у розумінні вимог ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.
            Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
            У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
            Конституційний Суд України в рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошовихзобов`язань`від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
            З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
            Виходячи з цих обставин, вимоги ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення відповідача, як споживача, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, при укладенні кредитного договору з відповідачем, позивачем дотримані не були.
            Крім того, укладений між сторонами кредитний договір від 07 грудня 2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить ні строку дії такого договору, ні строку повернення кредиту (користування ним).
            Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
            Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
            Виходячи з цього, невиконання відповідачем умов договору в частині повернення кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та його права захисти своє порушене право шляхом зобов`язання відповідача, як боржника, виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
            Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.
         Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
            Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону . 
            Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
            Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
            Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
            Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
           Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від від 02 грудня 2019  року  -  залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
            Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
Судді:                                                            Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна