Дата документу 18.03.2020 Справа № 333/6176/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/6176/17 Головуючий у 1-й інстанції: Герасименко С.Г.
Провадження №22-ц/807/436 /20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 березня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря	Подліянової Г.С., Кримської О.М., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що  він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перейшла до нього у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 . У квартирі зареєстрована донька його покійного брата ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та знятий з реєстраційного обліку. Вказує, що його племінниця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з моменту народження і по теперішній час у вказаній квартирі не проживає, а мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , тому, вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування даним житловим приміщенням.
Відповідно до положень ст. ст. 319,321, 391, 405 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тому, він, як власник вказаної квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном.
Із урахуванням зазначеного позивач просив суд:
Визнати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року позов задоволено.
Визнано малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з заявою про перегляд заочного рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року.

Не погодившись з заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення про вдмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами від суду не отримувала та не знала про сам факт наявності справи, судових засідань та прийняття вказаного незаконного рішення. 
Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про можливість задоволення позову на підставі довідки Голови правління ЖБК «Кристал» від 14 серпня 2017 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 з дня свого народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та на час ухвалення судового рішення у вищезазначену квартиру не вселялась та ніколи в ній не проживала, оскільки в матеріалах справи наявна копія довідки, оригінал суду не надавався. Крім того, всупереч вимогам ст. 95 ЦПК України копія документів, які додано до позову не засвідчені належним чином, тому є недопустимими доказами у справі, що є підставою для скасування судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.     
 Вислухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши обгрунтованість судового рішення та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанці виходив з того, що позивач ОСОБА_3 27 липня 2017 року став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93077265 від 27 липня 2017 року. За життя його батьків в даній квартирі був зареєстрований брат позивача ОСОБА_6 та донька брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки малолітня ОСОБА_1 в зазначену квартиру не вселялася, а з дня свого народження завжди проживала зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , яка в спірній квартирі ніколи не проживала та не була в ній зареєстрована, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлюювачів ) або одного з них, з ким вона проживає. Враховуючи, що батько малолітньої ОСОБА_2 помер в березні 2015 року , тому малолітня ОСОБА_2 ніяк не могла проживати у вищезазначеній квартирі разом з батьком, тобто місцем її проживання є місце проживання її матері, а отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. 

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати позивача - ОСОБА_5 , про що свідчить копія повторного свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 20 січня 2017 року, а ІНФОРМАЦІЯ_7 помер батько позивача - ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 16 січня 2017 року ( а.с. 9-10).

За життя батьками позивача було складено заповіт, яким все своє майно вони заповіли позивачу ОСОБА_3 .

Позивач прийняв спадщину після смерті своїх батьків шляхом подання заяв приватному нотріусу Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г.

27 липня 2017 року позивач отримав два свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 липня 2017 року : на 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 після смерті матері та на 1\6 частку після смерті батька ( а.с. 12-13). 

Отже, з 27 липня 2017 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 485687732 та № 48568811 від 27 липня 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-16).

Як, вбачається з інформації наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради у вищезазначеній квартирі з 17 травня 1989 року до 15 січня 2017 року був зареєстрований батько позивача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , брат позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та його малолітня донька (племінниця позивача) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 17). 

З позовної заяви вбачається, що батьками малолітньої ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що також не заперечується ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. 

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 від 05 березня 2015 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 11). На теперішній час він значиться знятим з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , як померлий.

Відповідно до довідкою голови правління Житлово-будівельного кооперативу «Кристал» від 14 серпня 2017 року вбачається, що малолітня ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 , ніколи не вселялась та ніколи у ній не проживала ( а.с. 19).

Згідно свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 від 25 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 , мати малолітньої ОСОБА_2 , уклала шлюб з ОСОБА_9 , про що 25 листопада 2016 року зроблено відповідний актовий запис № 923 та має прізвище ОСОБА_1 ( а.с. 68 ). 

        Тобто, з 25 листопада 2016 року мати малолітньої ОСОБА_2  - ОСОБА_1  створила іншу сім`ю, а адресою свого місця проживання зазначає:  АДРЕСА_3  ( а.с. 62, а.с. 101). 

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що реєстрація малолітньої ОСОБА_2 у спірній квартирі тягне порушення його права власності на це майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я , в якому вона проживає. 
Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 163 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, що свідчить про похідність права користування житлом дитини від прав на це житло її батьків. 

Як було встановлено, судом першої інстанції, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована у спірній квартирі. Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована.

Батько малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сваідчить про те, що малолітня дитина не могла проживати у спірній квартирі після смерті батька. Відповідно до довідки голови правління Житлово-будівельного кооперативу « Кристал» від 15 серпня 2017 року вбачається, що з дня свого народження та по теперішній час малолітня ОСОБА_2 в спірну квартиру не вселялась та не мешкала в ній. 
Належних та беззаперечних доазів, які б свідчили про те, що малолітня ОСОБА_2 разом зі своєю матір`ю проживала в спірній квартирі з дня свого народження, а також після смерті ОСОБА_6 , апелянт суду не надала ні суду першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, ні суду апеляційної інстанції.

Водночас, згідно з свідоцтва про шлюб від 25 листопада 2016 року Серія НОМЕР_4 ( а.с. 68) вбачається, що мати малолітньої ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , з яким створила нову сім`ю. В заяві про перегляд заочного рішення, в апеляційній скарзі зазначає адресу свого проживання - АДРЕСА_4 . 

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 не заперечує той факт, що малолітня ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю за адресою проживання матері.

Отже, якщо навіть не брати до уваги довідку Житлово-будівельного кооперативу від 14 серпня 2017 року, на яку апеляни посилається, як неналежний доказ, то з фактичних обставин справи вбачається, що малолітня ОСОБА_2 після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживає разом зі своєю матір`ю за місцем проживання матері, тобо в спірній квартирі не проживає більше двох років і шість місяців до звернення позивача з позовом до суду (18.10.2017)

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з того, що, за загальним правилом, закріпленим в частинах третій, четвертій статті 29 ЦК України, місце проживання малолітніх дітей визначається місцем проживання їх батьків. Як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції було встановлено, що малолітня ОСОБА_2 проживає разом зі своєю матір`ю за іншою адресою, тобто місцем проживання останньої є місце проживання її матері ОСОБА_1 , яка в спірній квартирі ніколи зареєстрована не була та не проживала. Батько малолітньої ОСОБА_2 помер в березні 2015 року , що також свідчить про те, що після смерті батька малолітня не могла проживати в спірній квартирі. Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку визнаючи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції взяв до уваги довідку Житлово-будівельного кооперативу « Кристал» від 14 серпня 2017 року, але з пояснень голови правління ОСОБА_12 під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення останній зазначив, що така довідка ним не видавалась, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення свідок ОСОБА_12 не міг надати пояснення з приводу того, чи видавав він зазначену довідку чи ні, при цьому зазначив, що печатка, яка міститься на довідці належить Житлово-будівельному кооперативу, яка зберігається у нього, іншої не має, тому суд першої інстанції правомірно критично відноситься до таких свідчень, з чим погоджується колегія суддів. 
Інші доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 не містять посилання на докази, які б спростовували висновок  суду і впливали на його законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами ( стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України , встановивши, що місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є місце проживання її матері за адресою: АДРЕСА_3 , в спірній квартирі вона не проживає, а лише зареєстрована, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки реєстрація малолітньої ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу, як новому власнику, користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою. 
При цьому колегія судді зазначає, що до апеляційної скарги апелянтом не надано будь- яких доказів, які б спростували висновок суду першої інстанції, отже, підстав для скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається, оскільки вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
З мотивів, викладених вище, підстав для скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2   залишити без задоволення.
Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 23 березня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кримська О.М. Маловічко С.В.