Постанова
Іменем України

11 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/207/17
провадження № 61-1060св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6  на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2017 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулікової С. В., 
 
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, договору дарування, визнання права власності на спадкове майно. 

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
В червні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, яким просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я відповідача ОСОБА_5 та визнати за кожним з них право власності на 1/5 частину квартири.
 
В квітні 2017 року збільшили розмір позовних вимог і просили додатково визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 31 березня 2016 року, укладений між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
 
Позивачі мотивували позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх рідна сестра - ОСОБА_7 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 вересня 1993 року колективним підприємством «Оксамит».
 
11 червня 2015 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, повідомивши при цьому державному нотаріусу неправдиві відомості про відсутність інших спадкоємців і за її заявою була заведена спадкова справа № 452/2015.
 
12 червня 2015 року позивачі звернулися до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.
 
24 липня 2015 року відповідачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-251.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року позивачам було визначено додатковий строк для подання заяв про прийняття спадщини, однак наявність свідоцтва про право на спадщину на ім`я відповідача позбавляє можливості державного нотаріуса оформити їх спадкові права.
 
Крім того, під час знаходження справи в провадженні суду їм стало відомо, що 31 березня 2016 року відповідач ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру своїй доньці відповідачу ОСОБА_6 .
 
Виходячи з цього, вважали, що їх права на спадщину за законом були порушені відповідачем, в зв`язку з чим просили задовольнити позов.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 липня 2015 року, видане Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 . Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 березня 2016 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.
 
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року вирішено питання щодо судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкування  - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Позивачі звернулися до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак після оформлення спадщини відповідач здійснила відчуження квартири на користь своєї доньки за договором дарування від 31 березня 2017 року.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2017 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року скасовано, постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , видане 24 липня 2015 року Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою. Визнано в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Визнано в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Визнано в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Визнано в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Визнано недійсним в частині 4/5 договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучерук Н. В., реєстровий номер 220. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 256 грн з кожної на користь ОСОБА_4 судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 965,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 965,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 965,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 965,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах по 293,05 грн судового збору з кожного на користь ОСОБА_5 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Повернуто ОСОБА_5 надмірно сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 3 028,30 грн.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що фактично правильно визначившись з правовідносинами, що склались між сторонами та встановивши, що в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 має як ОСОБА_5 так і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/5 частині кожен, судом першої інстанції не враховано, що у визнанні недійсним свідоцтва про право власності на спадщину щодо 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , виданого 24 липня 2015 року Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою Березовчук Л. В., необхідно відмовити, оскільки в цій частині свідоцтво видано законно. Аналогічно зазначене стосується і права відчуження ОСОБА_5 своєї частки квартири. Встановивши, що після оформлення спадщини ОСОБА_5 здійснила відчуження спірної квартири на користь своєї доньки ОСОБА_6 за договором дарування від 31 березня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання недійсним договору дарування у повному обсязі, не звернувши уваги на те, що ОСОБА_5 мала право розпоряджатись своєю 1/5 часткою квартири на власний розсуд.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Солом`янського районного суду міста Києва. Зупинено дію рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
02 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Висоцької В. С., Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції не повно досліджено обставини справи та неправильно встановлені правовідносини сторін. Заявник зазначає, що протиправно позбавлена права власності.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивачів та тітка відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 .
 
11 червня 2015 року за заявою відповідача ОСОБА_5 . Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 452/2015 щодо майна померлої.
 
Мати відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 , була рідною сестрою померлої ОСОБА_7 
 
ОСОБА_5 прийняла спадщину за законом за правом представлення, як племінниця померлої.
 
Своєю заявою до нотаріальної контори від 24 липня 2015 року відповідач  ОСОБА_5 повідомила державного нотаріуса про відсутність інших спадкоємців, передбачених законом, щодо майна померлої.
 
24 липня 2015 року відповідачу ОСОБА_5 державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .
 
16 вересня 2015 року позивачі звернулися до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини і того ж дня державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для її прийняття. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року позивачам був визначений додатковий строк для подання ними заяв про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили (т. 1 а. с. 140 - 141).
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року встановлено, що позивачі 12 червня 2015 року, тобто у визначений законом строк, звернулися до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, проте нотаріус не прийняла їх заяви про прийняття спадщини, а видала позивачу ОСОБА_1 лист від 12 червня 2015 року № 2058/01-16, яким нотаріус просила компетентні органи видати ОСОБА_1  на руки довідку про реєстрацію померлої за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно просила надати довідку форми № 3 про склад зареєстрованих осіб за вказаною адресою.
 
Також рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року було встановлено, що станом на 12 червня 2015 року у нотаріальній конторі була відома інформація про зареєстрованих осіб у спірній квартирі, що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 12 червня 2015 року № 485, яка містилася в матеріалах спадкової справи, оскільки 11 червня 2015 року відповідач ОСОБА_5 звернулася з заявою про прийняття спадщини.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2017 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.
 
11 квітня 2016 року на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва позивачі подали до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
 
31 березня 2016 року був укладений договір дарування, за яким відповідач ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_6 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною другою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Частина перша статті 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, що передбачено частиною першою статті 1222 ЦК України.
 
За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Статтями 1261-1265 ЦК України визначено коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.
 
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
 
Статтею 1263 ЦК України визначено, що спадкоємцями третьої черги є рідні дядько та тітка спадкодавця, тобто рідні (повно рідні або неповно рідні) брати та сестри батьків спадкодавця. Племінники не належать до спадкоємців за законом третьої черги, а спадкують за правом представлення, рівно як і діти рідного дядька та тітка спадкодавця, тобто двоюрідні брати та сестри спадкодавця.
 
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Згідно з положеннями статей 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.
 
Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
 
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
 
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Враховуючи викладене Верховний Суд погоджується і з висновками суду апеляційної інстанції, що в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 має як ОСОБА_5 так і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/5 частині кожен. 
 
Після оформлення спадщини ОСОБА_5 мала право розпоряджатись своєю 1/5 часткою квартири на власний розсуд, зокрема подарувати частку у спірній квартирі на користь своєї доньки.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.
 
Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення місцевого суду, колегія суддів не надає оцінку законності та обґрунтованості рішенню суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	В. С. Висоцька	
 	  А. І. Грушицький	
 	  І. М. Фаловська