ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2941/20 Справа № 206/4850/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 43 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що  ОСОБА_2 є його рідним братом та основним наймачем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він теж зареєстрований. Зазначена вище квартира була видана відповідачу на підставі обмінного ордеру на житлове приміщення № НОМЕР_1 від 29 березня 1991 року. Відповідач не проживає у зазначеній квартирі 2004 року. Крім того, відповідач не несе жодних витрат на утримання квартири, особистих речей відповідача в квартирі не має. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі зобов`язує його сплачувати комунальні послуги у подвійному розмірі, а також створює перешкоди в оформленні субсидії. 
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішення суду мотивоване тим, що доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем надано не було. При цьому, суд вважав за необхідне відмовити і у задоволенні позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки ця вимога є похідною вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наймач не може втратити право користування жилим приміщенням внаслідок його відсутності понад встановлені законом строки. Крім того, апелянт зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідка про те, що той в один день підписав три акти, так як це були акти за одне число, однак в трьох екземплярах. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення № НОМЕР_1 від 29 березня 1991 року, ОСОБА_2 є відповідальним наймачем квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_1 в ордері зазначено, як члена сім`ї відповідального наймача.
На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем надано Акти обстеження домогосподарства б/н від 15 січня 2019 року, 14 березня 2019 року та 02 серпня 2019 року, відповідно до яких встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2004 року. Вказані акти підписано сусідами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та завірені директором КП «ЖГ Самарського району» ДМР.
Судом першої інстанції в ході розгляду справи було допитано свідка ОСОБА_5 , який є сусідом ОСОБА_1 та який вказав, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає. Також підтвердив, що ним підписувались акти обстеження, однак зазначив, що ним було підписано три акти одночасно в один день.
Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно ст. ст.64,65 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору — судом.
Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.
Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено самим позивачем, що відповідач не має ключів від спірної квартири.
Встановивши відсутність належних доказів, які б підтвердили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою. При цьому, суд вірно відмовив у задоволенні вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки ця вимога є похідною вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наймач не може втратити право користування жилим приміщенням внаслідок його відсутності понад встановлені законом строки, - колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, чого позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції зроблено не було.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко