ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2554/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/531/20	Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., ТриголовВ.М., 
за участю секретаря Ткаченко Т.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Забавіна Олега Геннадійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 29 листопада 2019 року (час ухвалення рішення з 16:33:04 год. по 16:53:05 год.; дата виготовлення повного тексту рішення - 09 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 

третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідач життям дітей не цікавиться, не приймає участі у їх вихованні, а діти, в свою чергу, не мають до нього ніяких почуттів, відповідач перебуває у місцях позбавлення волі і на підставі цього у позивача виникають сумніви у його здатності виховувати дітей в дусі поваги до суспільства та свобод інших людей, відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, матеріально не підтримує.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Забавіна О.Г., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим відповідачем доказів, не встановив чи є дійсно винна поведінка батька щодо нехтування своїми обов`язками, неправильно розтлумачив поняття «ухилення від виконання батьківських обов`язків», не встановив обставин, які б свідчили про небажання відповідача спілкуватись з сином та не брати участі у його вихованні, та не врахував той факт, що дитина після розлучення залишилась проживати з матір`ю, а не з батьком.
Також вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що він залишив для утримання своїх дітей позивачу весь бізнес, та намагається на даний час виправитись. 

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась. 

Рішення суду частині відмови в задоволенні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 22 серпня 1992 року, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01.11.2010 року (т.3 а.с.171).
У шлюбі сторони мають: повнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.5,6).
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 березня 2015р. вирішений спір між  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Згідно вказаного судового рішення ОСОБА_1 у зустрічному позові просив, зокрема, визнати за ним право власності на нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_1 як індивідуальну власність фізичної особи підприємця. 
Судовим рішенням встановлені такі обставини:
постановою Ворошилівського районного суду м.Донецька від 04 березня 2011 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту з утриманням у Донецькому слідчому ізоляторі,
за період перебування ОСОБА_1 у Донецькому СІЗО  ОСОБА_2 на підставі доручення займалася підприємницькою діяльністю, отримала прибуток, з якого погасила заборгованість за кредитним договором у розмірі 152 739 грн. 29 коп., сплатила орендну плату за землю у розмірі 22 637 грн. 43 коп., 
малолітній син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 проживають разом з позивачкою та перебувають на утриманні ОСОБА_2 (т.1 а.с.8).
Згідно довідки селищного комітету селища Крутий Берег № 5 від 10.04.2016 року син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).
Згідно листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби № 14-20.1/11 від 07.05.2019р. ОСОБА_1 неодноразово повідомлялося про надходження на спеціальний рахунок Департаменту коштів у розмірі 46 198,80 грн. (еквівалент 1 400 євро) за рішенням Європейського суду з прав людини «Бондаренко та інші проти України» від 28.06.2018 р. та пропонувалося надати відповідну заяву для виплати коштів (т.3 а.с.102). 
Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 22.05.2018 року визнано за доцільне в інтересах дитини позбавити ОСОБА_1 , 1971 р.н., батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.198-199). 
Також даним висновком встановлено, що батько дитини, ОСОБА_1 , не приймає участі в матеріальному утриманні, фізичному, духовному та моральному розвитку сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не цікавиться його життям та здоров`ям, успіхами у навчанні (т.2, а.с.198-199).
З акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 , 2006 р.н., від 12 липня 2016 року за адресою:  АДРЕСА_2 ,  вбачається, що дитина проживає в окремій кімнаті, має власне спальне місце та місце для навчання (письмовий стіл, полицю для книжок), санітарний стан помешкання задовільний, є всі необхідні меблі, в сім`ї взаємовідносини добрі, батько з сім`єю не проживає, участі у вихованні дітей не бере (т.1 а.с.22).

Задовольняючи позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню неповнолітнього сина, при цьому надані відповідачем відомості про співпрацю з різними громадськими об`єднаннями та його характеристика не спростовують доводи позивача про ухилення від виховання дитини. Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не надали суду пояснень про відносини, які склалися між ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_3 , починаючи з 2010 року, а також підтверджували той факт, що ОСОБА_1 перебуває у місцях позбавлення волі; врахував висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань. 
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Практикою Європейського суду з прав людини визначені два обов`язкові критерії, які мають бути враховані національним судами при вирішенні будь-якого спору відносно дітей: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100).
Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частинами першою, другою і шостою ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно ст.141, ст.150, ст.153, ст.155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).
У підсумку слід зробити висновок, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли суд встановить факт винної поведінки батьків, а також відсутність перспективи зміни поведінки батьків у кращу сторону. 
Проаналізувавши фактичні обставини, встановлені у цій справі, які не заперечуються учасниками справи, а також наявні у справі докази у їх сукупності (ст.89 ЦПК України), апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність винної поведінки (умисного нехтування батьківськими обов`язками) ОСОБА_1 , який категорично заперечує проти позову, що свідчить про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», п.57, п.58).
Основними доводами позовної заяви, які суд першої інстанції визнав обґрунтованими, є твердження про те, що ОСОБА_1 з 2010 року умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, його винна поведінка проявляється у тому, що він матеріально не забезпечує дитину, не турбується про її стан здоров`я, умови проживання. При цьому позивач звертає увагу на те, що відповідач тривалий час перебуває у місцях позбавлення волі, що дає їй підстави обґрунтовано ставити під сумнів його здатність виховувати дітей у дусі поваги до суспільства. 
Перевіряючи наведені доводи, апеляційний суд приймає до уваги, що у справі відсутній вирок суду, яким би ОСОБА_1 був визнаний винним у вчинені злочину.
У період з 2011 року по 2014 рік ОСОБА_1 перебував під слідством і утримувався під вартою. У справі відсутні документи за результатами проведеного розслідування у зазначений період.
Як слідує зі змісту ухвали слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року ОСОБА_1 є особою раніше не судомою, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину (т.1 а.с.62-64).
За повідомленням адвоката Забавіна О.Г. його довіритель продовжує перебувати під вартою, слідство по справі триває.
Як слідує з листів Громадської організації «Волонтерський центр Полісся», Благодійної організації «Волонтерський рух України», ОСОБА_1 був активним учасником волонтерського руху, характеризувався позитивно (т.1 а.с.175, 176).
З огляду на положення п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.62 Конституції України, ч.1 ст.17 КПК України слід зробити висновок, що у справі відсутні належні, допустимі і достатні докази, які б давали підстави зробити висновок, що ОСОБА_1 є особою антисоціальної спрямованості, яка може негативно впливати на свідомість його дитини та/або зашкодити їй.
Не можна визнати вирішальними для цього спору пояснення ОСОБА_4 (старшої доньки відповідача) і показання допитаного як свідка неповнолітнього ОСОБА_3 (сина відповідача), зважаючи на конфліктність відносин між батьками - сторонами спору, як під час, так і після розлучення, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01 листопада 2010 року (т.3 а.с.171), судовими рішеннями у справі № 554/14062/13-ц (справа про поділ майна подружжя) (т.1 а.с.8-16), показаннями свідка ОСОБА_12 , а також те, що діти залишилися проживати з матір`ю і тривалий час не спілкувалися з батьком. 
Суд першої інстанції прийняв до уваги показання свідків, на переконання яких ОСОБА_1 жорстоко поводився із сином, примушуючи його займатися спортом за буд-якої погоди. Стосовно цих тверджень апеляційний суд зауважує, що показання свідків - це здебільшого їхні сторонні особисті враження, які не містять конкретних даних, що давали би підстави кваліфікувати дії ОСОБА_1 як жорстоке поводження з дитиною у розумінні положень ЗУ «Про охорону дитинства». Окрім того, у справі відсутні докази про те, що заняття спортом мали негативні наслідки для дитини або ж методи і форми спілкування батька із сином мали негативний вплив на психіку чи здоров`я дитини. 
Не може бути визначальним для формування думки про негативний характер відносин між батьком і сином повідомлення свідків про єдиний випадок, коли ОСОБА_1 відправив сина увечорі додому на велосипеді без супроводу, оскільки про цю подію їм відомо з слів самої дитини, свідки не були очевидцями подій, що передували цьому випадку.
Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування (т.2 а.с.198-199), пояснень представника органу опіки та піклування у суді першої інстанції цей висновок зроблений без повідомлення ОСОБА_1 і без врахування його позиції, пояснень, отже його (висновок) не можна вважати об`єктивним.
Очевидним і неспростовним у цій справі є той факт, що з 2011 року по теперішній час ОСОБА_1 не має спілкування із сином, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки.
Перебування у місцях позбавлення волі не є абсолютною «виправдувальною» обставиною, яка звільняє відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.
Проте ця обставина у сукупності з наявним конфліктом у відносинах з позивачем об`єктивно перешкоджає відповідачу дбати про свою дитину (сина). 
Апеляційний суд звертає увагу на такі обставини: 
за період перебування ОСОБА_1 у Донецькому СІЗО (2011р.-2014р.) ОСОБА_2 на підставі доручення, яке видано на її ім`я ОСОБА_1 , займалася підприємницькою діяльністю, отримала прибуток, з якого погасила заборгованість за кредитним договором, сплатила орендну плату за землю. Цей факт встановлений рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 березня 2015р. у справі № 554/14062/13-ц,
зазначеним судовим рішенням за ОСОБА_2 визнано право власності на приміщення магазину по АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_1 відмовився від апеляційної скарги на вказане рішення суду,
ОСОБА_1 надав дозвіл ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд за кордон свого сина ОСОБА_3 (т.3 а.с.189). 
Наведені факти свідчать на корись того, що ОСОБА_1 принаймі умисно не створює штучних перепон, які б могли ускладнити життя його дітей. 
Усе наведене у сукупності дає підстави для обґрунтованого висновку про те, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження його зв`язку із батьком, оскільки у справі відсутні переконливі докази того, що такий зв`язок може зашкодити дитині.
Враховуючи наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю. 
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд  

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Забавіна Олега Геннадійовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 29 листопада 2019 року у частині позовних про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявленої вимоги. 

ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 29 листопада 2019 року залишити без змін.  

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 березня 2020 року.

Головуючий суддя                                                     О.А. Лобов 

         Судді:                                                                             А.І.Дорош

                                                                                                 В.М.Триголов