ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 р. 	Справа № 440/3607/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава  по справі № 440/3607/19
за позовом              ОСОБА_1  
до             Міністерства оборони України                     
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

26.09.2019 ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України (далі по тексту – Міноборони, відповідач), якій просить суд:
визнати протиправним та скасувати пункт 18 протоколу № 45 засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року, яким оформлене рішення про відмову в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду II групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (08 грудня 2014 року);
зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення з 08 грудня 2014 року ІІ групи інвалідності у зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності; 
встановити судовий контроль за виконанням судового рішення. 
В обґрунтування позову зазначив, що на виконання судового рішення у справі №816/2115/18 відповідач повторно розглянув питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", однак, повторно відмовив у призначенні такої соціальної виплати.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі № 440/3607/19 провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту 18 протоколу № 45 засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року, яким оформлене рішення про відмову в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду II групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у розміні 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (08 грудня 2014 року) закрито на підставі пункту 4 часини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 по справі № 440/3607/19, прийнятим в порядку письмового провадження, адміністративний позов ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ЄДРПОУ 00034022) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Зобов`язано Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ЄДРПОУ 00034022) призначити та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення з 08 грудня 2014 року ІІ групи інвалідності у зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 по справі № 440/3607/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивачем не було надано документів, що свідчать про причини і обставини поранення, подання якого передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі по тексту – Порядок № 975). Вважає, що надані позивачем витяг з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міноборони від 14.08.2014 № 2338 та висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 13.08.2014 № 1493/Ж не є такими документами. Вказує, що позивачем не надано документів про проходження лікування у стаціонарному лікувальному закладі після отримання контузії. Відмітив, що у військовому квитку позивача відсутні відомості про поранення, контузії, травми, захворювання, отримані під час строкової військової служби. Враховуючи викладене, стверджує, що наданими позивачем документами не підтверджено наявності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги, та  вважає обґрунтованим рішення відповідача про відмову в призначенні ОСОБА_1  одноразової грошової допомоги.
Позивач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Вказує, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 по справі № 816/2115/18, встановлено, що рішення Центральної військово-лікарської комісії № 2338 від 14.08.2014, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та їх наслідками, є належним і достатнім документом, який свідчить про обставини та причини поранення. Однак, відповідачем проігноровано вимоги щодо обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили, та повторно відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, які були проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 816/2115/18. З огляду на преюдиційність встановлених обставин у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет та обставини спору, вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 27.02.2020 надано правильну оцінку спірним відносинами та зроблено вірний висновок про достатність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 03.05.1987 по 17.04.1989 проходив строкову військову службу в лавах Збройних сил, приймав участь у бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан з 15.09.1988 по 13.03.1989 у складі військової частини НОМЕР_2 .
Висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 13 серпня 2014 року № 1493/Ж встановлено, що за результатами проведення судово-медичного обстеження Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи у гр. ОСОБА_1 виявлені рубці, які утворилися в результаті загоєння ран, які могли утворитися внаслідок вогнепальних ран (осколкових) поранень, спричинених в період проходження служби під час виконання бойових дій в 1988 році. 
У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 2338 від 14 серпня 2014 року) зазначено, що поранення (контузія) і захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.      
З 08 грудня 2014 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, контузією і захворюванням, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, про що видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0187118.
На підставі даної довідки позивач 06 червня 2017 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, але останнім у складанні висновку було відмовлено позивачу.
Не погодившись з такими діями ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 звернувся до Комсомольського міського суду Полтавської області.
Постановою Комсомольського міського суду від 28 березня 2016 року у справі №534/266/16-а позов ОСОБА_1 задоволено повністю. 
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 направити розпорядникові коштів висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Визнано протиправним рішення Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016 по справі № 534/266/16-а  вказану постанову Комсомольського міського суду скасовано.
Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 направити розпорядникові коштів висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
На виконання вказаного судового рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України подано висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом № 79 від 16 вересня 2016 року (пункт 15), старшині строкової служби в запасі ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, з тих підстав, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Окрім цього зазначено, що заявником не подано документ, що свідчить про обставини поранення.
Не погодившись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив це рішення в судовому порядку.
За результатами розгляду справи № 816/2115/18 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018, адміністративний позов   ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 15 протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних  із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, № 79 від 16 вересня 2016 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
На виконання вищевказаного судового рішення відповідач повторно розглянув питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 та Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Згідно з протоколом № 45 засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року (пункт 18) відповідачем прийнято рішення про повторну відмову в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду II групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (08 грудня 2014 року).
11 липня 2019 року ОСОБА_1 подано до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України, а саме: пункту 18 протоколу № 45 від 19 квітня 2019 року щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 08 грудня 2014 року.  Крім того, позивач просив встановити звіт для виконання судового рішення.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 по справі № 816/2115/18, постановленою в порядку статті 383 КАС України, заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України, прийнятого на виконання рішення суду у справі № 816/2115/18 задоволено частково. 
Визнано протиправним рішення Міністерства оборони України, викладене у пункті 18 протоколу № 45 від 19 квітня 2019 року, про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок настання ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 08 грудня 2014 року. 
В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
26.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправним та скасування п.18 протоколу № 45 від 19.04.2019 Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі по тексту – Комісія Міноборони), зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу вказану допомогу. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки судовими рішеннями у справі № 816/2115/18, які набрали законної сили, встановлено належність та достатність наданого позивачем рішення ЦВЛК № 2338 від 14.08.2014 як документу, що свідчить про обставини і причини поранення, про відсутність якого стверджує відповідач в обґрунтування невиплати позивачу одноразової грошової допомоги. Враховуючи викладене, за висновком суду першої інстанції, слід зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу.
Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть вживатися заходи з метою добровільного його виконання. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012). 
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. 
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у  рішенні по справі “Горнсбі проти Греції” (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина “судового процесу” для цілей статті 6.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68). 
В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43). 
У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. 
За приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зауважує, що доводи відповідача про ненадання позивачем документу про обставини та причини поранення були предметом розгляду в рамках справи № 816/2115/18.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною відмови Міністерства оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , оформленої п. 15 протоколу засідання Комісії Міноборони від 16.09.2016 № 79, суди першої та апеляційної інстанції  у справі № 816/2115/18 дійшли висновку, що належним та достатнім документом, який свідчить про обставини і причини поранення, про відсутність якого стверджував відповідач, є рішення Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 2338 від 14 серпня 2014 року, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та їх наслідками, що настали.
Враховуючи вищенаведене, судом було визнано протиправним рішення Міноборони, оформлене пунктом 15 протоколу засідання Комісії Міноборони від 16.09.2016 № 79, та  зобов`язано Міноборони при прийнятті рішення за результатами розгляду питання про призначення позивачу вказаної допомоги врахувати висновки суду, викладені у судових рішеннях по цій справі.
Як зазначалось вище, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 по справі № 816/2115/17 набрало законної сили 21.11.2018. 
На виконання зазначеного рішення Комісією Міноборони було повторно розглянуто питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, та прийнято рішення, оформлене пунктом 18 протоколу засідання Комісії № 45 від 19.04.2019, яким повторно відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, яким була надана оцінка в рамках розгляду справи № 816/2115/18. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 по справі № 816/2115/18, прийнятою в порядку ст.383 КАС України, було визнано надуманими мотиви відповідача, покладені в основу рішення про відмову в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформленого пунктом 18 протоколу засідання Комісії Міноборони від 19.04.2019 № 45 (ненадання на розгляд Комісії документа, що свідчить про причини та обставини поранення), а рішення Міноборони, прийняте на підставі цих доводів, визнано протиправним, оскільки рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі було чітко вказано, що документом, який свідчить про обставини та причини поранення, в даному випадку слід вважати рішення ЦВЛК № 2338 від 14.08.2014, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та їх наслідками, та підтверджено відсутність у діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії).
Також, в ухвалі від 19.07.2019 судом було вказано на те, що відповідачем було умисно проігноровані висновки суду, викладені у рішеннях судів по справі № 816/2115/18. 
Зазначена ухвала набрала законної сили 09.10.2019, як така, що залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019. 
Ухвалою Верховного Суду від 15.11.2019 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства Оборони України на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 по справі № 816/2115/18.
Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанції в рамках розгляду справи № 816/2115/18, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення відносно даної справи, встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги по ІІ групі інвалідності та відсутність у відповідача такої підстави для відмови у призначенні цієї допомоги, як неподання документу, що свідчить про обставини та причини поранення. 
Однак, виходячи зі змісту рішення (протоколу засідання Комісії Міноборони) від 19.04.2019 № 45 та змісту апеляційної скарги, відповідачем, всупереч приписів ст.129-1 Конституції України, ч.4 ст.78, ст.370 КАС України, не було враховано обов`язковості вищезазначених судових рішень.
Фактично доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з судовими рішеннями та переоцінки висновків судів, рішення яких набрали законної сили.
Інших підстав для відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, ніж ті, що були розглянуті судом в межах розгляду справи № 816/2115/18,  відповідачем не зазначено. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення з 08 грудня 2014 року ІІ групи інвалідності у зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують. 
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 по справі № 440/3607/19 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова