ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/924/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5328/19 Категорія:  	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       14 травня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2020 року, постановлене у складі судді Годік Л.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору фіктивним, -

в с т а н о в и в :

       У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору фіктивним.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року йому та ОСОБА_3 належить як спільна часткова власність частина будинку приватної форми власності по АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_3 передала у власність свою частину ОСОБА_4 в порядку і на умовах визначених їхнім договором, до якої згідно ст. 358 ЦК перейшли права і обов`язки попередника. Таким чином позивач з ОСОБА_4 стали співвласниками і набули право вимоги за невиконання чи неналежне виконання договірних відносин. 
Незважаючи на те, що частка в цілому вже передана, ОСОБА_3 протиправно виділяє з неї локальні об?єкти і речі та повторно передаровує їх іншим людям. Так, складову сільгоспземель, мораторну земельну ділянку площею 150 кв.м, що забезпечує цілісність і структурну стабільність частки ОСОБА_4 , вона передала по договору дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_5 і залишила ОСОБА_4 лише низькопродуктивні землі. Таким чином, на думку позивача, виникла фіктивна подвійна власність з ілюзією нового землевласника, що суперечить земельному законодавству та призвела до втрати землі, що належить позивачу та ОСОБА_4 як спільна часткова власність.
На підставі викладеного позивач просив суд визнати договір дарування від 29 серпня 2017 року про передачу ОСОБА_5 земельної ділянки площею 150 кв.м по АДРЕСА_1 фіктивним.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд відмовив у задоволенні позову з підстав ненадання позивачем доказів, хоч докази не надавались і відповідачем. При вказаних обставинах суд повинен був залишити позов без розгляду. Також зазначає, що розгляд справи відбувся в спрощеному порядку, при цьому всі важливі питання даного спору, значення та обсяг доказів вимагали розгляду справи саме у загальному позовному порядку.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не подано.
       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
З договору дарування від 27 травня 1994 року вбачається, що ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_6 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 . (а.с. 29).
Частинами 1,2,3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). 
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що ним оспорюється договір дарування від 29 серпня 2017 року земельної ділянки з підстав фіктивності укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . 
Відповідно до частини 1 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Виходячи з наведеного предметом доказування в даній справі є сам факт укладення такого правочину, його сторони та умови.
Проте, вказаний договір дарування позивачем до суду не поданий, також ним не заявлялось клопотання про його витребування у відповідності до норм статті 84 ЦПК України, а заявлене клопотання до суду апеляційної інстанції є порушенням частини 3 статті 367 ЦПК України.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в підтвердження позовних вимог позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження своїх доводів.
Окрім цього обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав у позовній заяві, що ОСОБА_3 передала на підставі договору дарування від 29.08.2017 року ОСОБА_8 земельну ділянку,що на підставі вище зазначеного роз`яснення, вже не можна вважати фіктивним правочином.
Згідно пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Однак позивач, зазначаючи в позовній заяві, що договір від 29.08.2017 року був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , останню як відповідача не зазначив і позовні вимоги до неї не пред`являв, хоч поданий позов, виходячи з його змісту, стосується її прав та обов`язків, що є також підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені в статті 16 ЦК України. Одним із таких способів є визнання правочину недійсним.
Визнання правочину фіктивним є обставиною яка тягнене за собою визнання недійсним правочину, а тому не може бути самостійним способом захисту порушеного права та інтересу, а відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є ще однією самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Посилання апелянта на статтю 257 ЦПК України є необґрунтованим, оскільки, жодна з передбачених вказаною нормою підстав для залишення позовної заяви без розгляду, на час ухвалення судом рішення, була відсутня.
Щодо твердження апелянта про те, що суд першої інстанції  розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, тоді як мав би розглядати у загальному порядку, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дана обставина не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Дана справа не внесена до переліку справ зазначених в частині 4 статті 274 ЦПК України.
Згідно з частиною 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з урахуванням ознак, зазначених у ч. 3 ст. 274 ЦПК України, а саме з врахуванням встановлених обставин, щодо обсягу та характеру доказів наданих позивачем, кількості зазначених ним сторін, спосіб захисту обраний позивачем, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, що не є порушенням положень чинного цивільного процесуального законодавства.
За таких обставин, суд,  не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору фіктивним - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. Зазначений строк продовжується на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повний текст постанови виготовлений 14 травня 2020 року.

Судді