Номер провадження: 22-ц/813/1334/20 
Номер справи місцевого суду: 505/2155/17
Головуючий у першій інстанції Тітова Т.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Громіка Р.Д., 
Черевка П.М., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 06 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки,-
В С Т А Н О В И В:
19 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який згодом нею було уточнено, до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», ПАТ «Дердавний ощадний банк України» в особі філії Балтського відділення №2822 АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним договору іпотеки.
Посилаючись на те, що Котовським міськрайонним судом Одеської області у цивільній справі №505/775/15-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеської філії ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки винесено рішення від 15 липня 2015 року, яким визнано, що договір іпотеки має похідний характер від основного зобов`язання і неукладення договору кредиту має наслідки припинення договору іпотеки, так як відсутнє зобов`язання, яке б мало забезпечуватися. Отже, суд відмовив ПАТ «Ощадбанк» у позові про стягнення в рахунок погашення неіснуючої заборгованості по договору відновлювальної кредитної лінії № 08-1 від 04.03.2008р., який відбувся між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 , де від імені банку був підписаний ОСОБА_4 , який діяв на підставі нотаріально засвідченої довіреності від 13.03.2007 року з терміном дії по 13.03.2008 року і на момент підписанні кредитного договору не мав жодних повноважень на укладання кредитного договору. 
Крім того, вступившою в законну силу постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року у кримінальній справі №1-260/2011 судом встановлено, що ОСОБА_3 ніколи не підписував вказаного кредитного договору. Більш того, факт відсутності доказів укладання ОСОБА_3 з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Балтського відділення №2822 договору відновлювальної кредитної лінії №08-1 від 04.03.2008р. був встановлений рішенням Котовського міськрайсуду у цивільній справі №1516/5174/2012 від 19 лютого 2013 року. Даним рішенням було відмовлено у визнанні недійсним договору відновлювальної кредитної лінії №08-1 від 04 березня 2008 року з тих підстав, що ОСОБА_3 вказаного договору не укладав та не підписував. Це рішення залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року з мотивів того, що такий спосіб захисту не передбачений законодавством, бо не існуючий договір не може бути визнаний судом недійсним. Також рішенням Котовського міськрайонного суду від 25 квітня 2014 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року та рішенням ВССУ від 01 квітня 2015 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання не укладеним договору відновлювальної кредитної лінії від 04 березня 2008 року з підстав того, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинявся. Отже, не підписаний ОСОБА_3 договір підпадає під поняття неукладений, тобто такий, який не може породжувати будь-яких юридичних наслідків, окрім тих, які пов`язані з відсутністю договору. Тобто такий неукладений договір не міг служити правовою і матеріальною основою для укладання між банком і позивачем оскаржуваного договору іпотеки.
На підставі зазначеного, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
Представник відповідача ПАТ «Ощадбанк» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» в судове засідання не з`явився, але надав відзив в якому зазначив, що у якості забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між банком і ОСОБА_1 11 березня 2008 року був укладений договір про іпотеку, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю у складі кам`яної будівлі площею 47,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташована на земельній ділянці площею 451 кв.м. В березні 2009 року відносно ОСОБА_2 були порушені кримінальні справи за ознаками складу злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч. 4, 191 ч. 5, 366 ч. ч. 2 і 3 КК України, звідки вбачається, що ОСОБА_5 , зловживаючи своїм службовим становищем у співучасті з ОСОБА_2 підробили договір відновлювальної кредитної лінії №08-1 від 04 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 на суму 500 000 гривень, з порушенням діючого законодавства внесли у вказаний договір завідомо неправдиві відомості, безпідставно та незаконно заволоділи кредитними коштами, привласнили їх та розтратили, чим спричинили тяжкі наслідки та заподіяли шкоду банку в особливо великих розмірах. В рамках досудового слідства була проведена судово-почеркознавча експертиза. Згідно якої підписи від імені ОСОБА_3 на кредитному договорі були виконані ОСОБА_2 .. АТ «Ощадбанк» вважає, що висновок судово-почеркознавчої експертизи, проведений в рамках кримінальної справи, не є доказом в цивільній справі та не може бути покладений в основу рішення суду. Крім того, на момент укладення кредитного договору філія-Балтське відділення №2822 АТ «Ощадбанк» діяла відповідно до Положень про філію і була реорганізована лише 16 березня 2011 року відповідно до наказу №206 «Про реорганізацію філії - Балтське відділення №2822 АТ «Ощадбанк» та підпорядкованій їй мережі. Отже під час укладання кредитного договору та договору іпотеки повноваження колишнього керуючого філії - Балтське відділення №2822 АТ «Ощадбанк» Євдокимова О.В. на укладання зазначених договорів були підтверджені довіреністю від 28 лютого 2008 року зі строком дії до 18 лютого 2009 року. Твердження позивача про не існування документального підтвердження документів про видачу ОСОБА_3 кредитних коштів, не відповідають дійсності, з огляду на те, що в матеріалах наглядової справи банку, а також в матеріалах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 знаходяться меморіальні ордери, що підтверджують видачу кредитних коштів банком ОСОБА_3 , а саме заяви на видачу готівки від 19 березня 2008 року, від 21 березня 2008 року, від 01 квітня 2008 року та від 02 квітня 2008 року. Враховуючи вищезазначене просив в позові відмовити. Також наполягав на застосуванні строків позовної давності, зазначивши про те, що в той період коли проводилось досудове розслідування за обвинуваченням ОСОБА_2 , позивач перебувала з ним в сімейних відносинах, тому їй достовірно було відомо про розслідування даної справи. 
Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні надав пояснення у яких підтримав позовну заяву, посилаючись на те, що договір відновлювальної кредитної лінії від 04 березня 2018 року ніколи не укладався ОСОБА_3 .. Крім того зазначив, що позивач дійсно нічого не знала про те, що договір відновлювальної кредитної лінії підписав він за ОСОБА_3 , оскільки він цю інформацію від неї приховав, вважаючи, що все вирішиться, а коли прийшли виконавці, то позивач дізналася про все і в 2015 році подала на розлучення.
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 06 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. 
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Згідно частини першої статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Частинами першою, другою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель) Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека – вид  забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника  у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець – особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель – кредитор за основним зобов`язанням.
Відповідно до частини 5 статті 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
Частиною 1 статті 17 вказаного Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Балтського відділення №2822 «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №08-1 на суму 500 000 грн, під 16,5 % річних строком до 04 березня 2018 року (т. 1, а. с. 10-13).
В якості забезпечення виконання вказаного договору 11 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Балтського відділення №2822 «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотеку (реєстровий №789), предметом якого стали: нежитлова будівля у складі кам`яної будівлі площею 47,8 кв.м. літер «А», незакінчена будівництвом нежитлова мансарда (90% готовності)  літера «А-1» та незакінчена будівництвом прибудова (90% готовності) літера «а», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і розташована на земельній ділянці площею 451 кв.м., та належить Котовській міській раді  і знаходиться у фактичному користуванні Іпотекодавця (довідка №30-30-03/13, видана міським відділом земельних ресурсів 31.08.2007р.). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданим виконавчим комітетом Котовської міської ради 11 липня 2006 року, зареєстрованим в КП «Котовське міськрайонне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі №1, запис №127, реєстраційний №8788669, та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17980493, виданим 04 березня 2008 року КП «Котовське міськрайонне бюро технічної інвентаризації та РОН» (т. 1, а. с. 4–5).
Постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня      2011 року по кримінальній справі №1-260/11 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 366 та ст. 222 КК України, встановлено, що він підробив кредитний договір та отримав за ОСОБА_3 500 000 грн. (т. 1, а. с. 8-9).
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року по справі №1516/5174/2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року, в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії №08-1 від 04 березня 2008 року відмовлено (т. 1, а. с. 113–119). 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 квітня 2015 року, скасовано рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2014 року по справі №505/813/14, яким був задоволений позов ОСОБА_3 до ПАТ «Ощадбанк» та визнано неукладеним договір відновлювальної кредитної лінії №08-1 від 04 березня 2008 року, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т. 1, а. с. 146–152).
Позивач ОСОБА_1  в позовній заяві посилається на  те, що   рішеннями Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року та від 25 квітня 2014 року було встановлено, що забезпечений іпотекою кредитний договір є неукладеним, в зв`язку з чим не може бути забезпеченим спірним договором іпотеки, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зі змісту спірного договору іпотеки від 11 березня 2008 року, укладеного між сторонами для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, нотаріально посвідченого, не вбачається будь-яких порушень закону та не встановлено обставин, які відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи, що недійсність договору іпотеки, як підстава на яку послалася позивач, не знайшла свого підтвердження, то вимоги про застосування наслідків недійсного правочину шляхом виключення об`єкту нерухомості із реєстру іпотек з скасуванням заборони на відчуження, яка накладалася за цим договором, не підлягають до задоволення.
Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що спірним договором порушуються її права як іпотекодателя, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.  Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, наявність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним та порушення її прав цим договором, а відповідач – ті  обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою  не доведено підстави позову.
Згідно положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. 
Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. 
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. 
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. 
Аналіз змісту статей 16, 203, 215 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, обставини, що мають значення для справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що з об`єктивністю та достовірністю підтверджується те, що оспорюваний договір про іпотеку від 11 березня 2008 року укладений у відповідності до вимог діючого законодавства  й підстав для визнання його недійсним у зв`язку з припиненням основного зобов`язання позивачкою в судовому засіданні належним чином не доведено.
 Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
 Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України). 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За таких обставин, позивачка має право на захист свого права у випадку порушення їх Банком, але в судовому засіданні не доведено, що Банк порушує права позивачки у справі. Тому   у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право не підлягають судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування  судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову  немає.
  Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Балтського районного суду Одеської області від 06 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 18 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   Р.Д.Громік

                                                                                                                   П.М.Черевко