ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5351/20 Справа № 182/7984/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів – Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Голуб О.О.
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року, яке постановлено суддею Кобеляцькою – ОСОБА_4 у місті Нікополь Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять, - 
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 18/29 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частини домоволодіння, посвідченого 09 липня 2001 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним С.О. На теперішній час в зазначеному будинку, крім нього, зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 та спільна донька – ОСОБА_3 . Відповідачі з травня 2018 року в будинку не проживають. Реєстрація відповідачів в будинку позивача створює йому незручності та додаткові матеріальні проблеми, оскільки останній вимушений оплачувати комунальні послуги за осіб, які фактично в будинку не проживають.
Тому позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним домоволодінням, що розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вищезазначеним домоволодінням.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої не враховано, що виділення частки позивача в натурі на момент розгляду справи розглядалось компетентними органами.
Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що 3/29 частки житлового будинку, які належать ОСОБА_2 використовуються як сарай і ніякого відношення до будинку не мають.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин понад рік.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача третя особа ОСОБА_5 , який представляє інтереси ОСОБА_2 , вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм процесуального та матеріального права, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву третьої особи ОСОБА_5 на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 09 липня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міськрайонного нотаріального округу Бережним О.С., є власником 18/29 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Згідно договору дарування частини домоволодіння від 15 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., відповідач ОСОБА_2 є власником 3/29 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-25). 
Згідно довідки №399 квартального комітету від 14 листопада 2019 року в домоволодінні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано три особи, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 6).
Відповідно до Акту від 14 листопада 2019 року, складеного мешканцями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , затвердженого головою квартального комітету Моісєєвою Т.М., відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не мешкають більше одного року за адресою: АДРЕСА_2   (а.с. 7).
Відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18 березня 2019 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 4).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив з того, що позивачем не надано доказів про вирішення питання встановлення порядку користування будинком або виділення частки в натурі, не надано доказів, що відповідачі мають реєстрацію свого місця проживання саме на частині власності позивача. Відповідач ОСОБА_2 має не лише реєстрацію в спірному будинку, а й право власності на частину спірного будинку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.
За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц.
Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, під час вирішення спору про визнання особи втратившою право користування житлом з підстави, передбаченої ст. 405 ЦК України, дослідженню судом підлягає не тільки строк не проживання такої особи, а й поважність причин її не проживання у спірному житлі.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК Української РСР.
Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до частин 1,2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).
Відповідно до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, натомість, як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 є співвласником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 якій на праві власності належить її частина, яка складає 3/29 частини.
Відповідач ОСОБА_3 є донькою позивача та відповідача, якій як члену сім`ї надано право на проживання.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову позивача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вищезазначеним домоволодінням.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої не враховано, що виділення частки позивача в натурі на момент розгляду справи розглядалось компетентними органами, оскільки відповідно до правовового висновку Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, встановлення співвласникам порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що 3/29 частки житлового будинку, які належать ОСОБА_2 використовуються як сарай і ніякого відношення до будинку не мають, оскільки позивачем відповідно до вимог ст. 12,81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частка, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 використовується як сарай. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 15 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., відповідач ОСОБА_2 є власником 3/29 частини домоволодіння, а саме: цегляний жилий будинок «А» жилою площею 39, м2, цегляна житлова прибудова «А;», цегляний житловий будинок «Б» жилою площею 25,6 м2, шлакоблочний сарай «а2», цегляна літня кухня, сарай «В,вв;», дерев`яні вбиральні «Д», «Д», цегляний підвал «Е», цегляний сарай «Ж», спорудження №1-7,І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин понад рік, оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником 3/29 частини домоволодіння, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування домоволодінням, оскільки право власності, згідно вимог чинного законодавства є непорушним та її не проживанняпонад рік не свідчать про відмову  ОСОБА_2  від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. А не проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації без поважних причин понад рік, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять не поважних причин її не проживання.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: