Постанова
Іменем України
 
10 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 310/1022/18-ц
провадження № 61-47494св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2018 року в складі судді Вірченко О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про приведення ідеальних часток в праві спільної часткової власності, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.
 
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 вказував та не, що йому на підставі договору дарування від 07 грудня 2007 року належать 9/4000 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками зазначеного вище будинку є відповідачі.
 
Зазначав, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 22 грудня 1998 року належать 9/20 частини зазначеного вище житлового будинку, а ОСОБА_2 є власником 2/5 частини спірного будинку на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 23 січня 1999 року.
 
Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок станом на 22 червня 2012 року його співвласником також була ОСОБА_5 , якій належала 591/4000 частина спірного нерухомого майна.
 
Вказував на те, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року ОСОБА_5 виділено в натурі в рахунок належних їй 591/4000 частини житловий будинок літ. «Д» з ґанком до літ. «Д», житловий будинок літ. «Е» з ґанком до літ. «Е», літню кухню літ. «В», вбиральню-душ літ. «Ю», навіс літ. «В1», паркани № № 5, 6, 9, 10, 12, 14, 15, замощення ІІ та ворота IV, ворота № 2 та № 8, водопроводи літ. «Ч» та літ. «Ч2», вигрібні ями № 17, № 18. 
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 
2015 року право спільної часткової власності на спірний житловий будинок між   ОСОБА_5 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 припинено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на окремий об`єкт нерухомого майна. 
 
Звертав увагу на те, що в зв`язку із виводом зі складу житлового будинку частки ОСОБА_5 та припиненням права спільної часткової власності між нею та іншими співвласниками, частки співвласників житлового будинку 
АДРЕСА_1 не складають одиниці.
 
Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідачі відмовляються надати згоду на перерахунок часток співвласників у праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на 7/51 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та встановити, що частки співвласників складають: ОСОБА_6 - 6/19, ОСОБА_3 - 29/53. Також просив привести у відповідність з реальними ідеальні частки співвласників у праві спільної часткової власності на вищевказаний будинок та виділити йому в натурі в рахунок належної йому 7/51 частини в зазначеному будинку кімнати 1-1, 1-2, кухню 1-4, сіні літ. «а», ганок до літ. «а», козирок до літ. «а», паркан № 4, 1/3 частку воріт № 1, 1/3 частку хвіртки № 7.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 
2018 року позов задоволено. Ухвалено привести у відповідність з реальними ідеальні частки співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 , встановивши, що реальний розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 становить: ОСОБА_1 13,716 % або 7/51 частини, ОСОБА_2 31,565 % або 6/19 частини, 
ОСОБА_3 54,719 % або 29/53 частини, що разом становить 100 % або одиниця. Виділено в натурі ОСОБА_1 в рахунок 7/51 частини, що належить йому на праві власності в житловому будинку  АДРЕСА_1 кімнату 1-1 площею 10,8 кв. м з житлового будинку літ. «А», кімнату 1-2 площею 10,2 кв. м з житлового будинку літ. «А», кухню 1-4 площею                    7,6 кв. м з житлового будинку літ. «А», сіни літ. «а», ганок до літ. «а», козирок до літ. «а», паркан № 4, 1/3 частини воріт № 1, 1/3 частини хвіртки № 7. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із припиненням права спільної часткової власності на частину спірного житлового будинку ОСОБА_5 , частки інших співвласників не відповідають їх реальним ідеальним часткам спірного житлового будинку. Враховуючи відмову відповідачів добровільно врегулювати спір та те, що позивачем доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про їх задоволення. Визначаючи розмір ідеальних часток співвласників спірного житлового будинку, судом враховано висновок судової будівельно-технічної експертизи від 22 червня 2018 року, в мотивувальній частині якого зазначено, що при проведенні огляду експертом були опитані співвласники щодо уточнення сформованого порядку користування будівлями, приміщеннями та спорудами, які зазначили про відсутність спору.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, погоджуючись з його висновками, виходив з доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення. При цьому апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги про те, що за рахунок зміни часток у праві спільної власності позивач має намір узаконити самовільно побудовані споруди, оскільки, за експертним висновком, на який посилався суд першої інстанції, під час розрахунку часток майна співвласників спірного домоволодіння, самовільно побудовані споруди експертом враховані не були.
 
Також апеляційним судом визнано безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що зміна розміру часток у спільній власності та виділ зазначених будівель призвели до того, що до позивача перейшло право користування частиною земельної ділянки, якою користувалися попередні землекористувачі, адже в межах цієї справи питання щодо визначення порядку користування земельною ділянкою не вирішувалось.
 
Крім того, апеляційним судом зазначено, що наявність судових рішень, якими позивачу було відмовлено в задоволенні позову про зміну розміру часток співвласників спірного житлового будинку, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки підставою звернення до суду з позовом у справі, що переглядається, зокрема, є припинення права спільної часткової власності одного співвласника житлового будинку, якій належала 591/4000 його частини, наслідком чого стало невідповідність ідеальних часток співвласників його реальним частинам.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У листопаді 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Зазначає, що судами не враховано судові рішення, ухвалені за результатом розгляду аналогічних позовних вимог ОСОБА_1 , в задоволенні яких останньому було відмовлено. Таким чином, на час звернення з касаційною скаргою існує два судові рішення, які мають діаметрально протилежні висновки, проте зазначене залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій. Судами першої та апеляційної інстанції також не враховано, що на підставі правовстановлюючих документів позивачу належить 9/4000 частини житлового будинку, а отже визначаючи, що ОСОБА_1 є власником 7/51 частини спірного житлового будинку, суди збільшили його частку в спірному майні, чим порушили права відповідачів. 
 
Відзиву на касаційну скаргу представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У листопаді 2018 року касаційну скаргу представника  ОСОБА_3 - 
ОСОБА_4 передано на розгляд судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2019 року справу передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга представника ОСОБА_3 - 
ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 07 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Дмитренко М. Р., позивачу належать 9/4000 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Співвласниками зазначеного вище житлового будинку є ОСОБА_3 , якому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 22 грудня 1998 року належать 9/20 частини спірного житлового будинку, а також ОСОБА_2 , якій на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 23 січня 1999 року, належить 2/5 частини спірного об`єкта нерухомого майна.
 
Відповідно до технічного паспорта станом на 22 червня 2012 року співвласником житлового будинку  АДРЕСА_1  також була ОСОБА_5 , якій належало 591/4000 його частини.
 
На підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 
від 18 грудня 2015 року, ухваленого в справі за позовом ОСОБА_5 до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 припинено право спільної часткової власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з іншого боку; визнано за ОСОБА_5 право власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна, що складається з житлового будинку літ. «Д» з ґанком до літ. «Д», житлового будинку літ. «Е» з ґанком до літ. «Е», літньої кухні літ. «В», вбиральні-душу літ. «Ю», навісу літ. «В1» парканів № № 5, 6, 9, 10, 12, 14, 15, замощення ІІ та воріт IV, воріт № 2 та № 8, водопроводів літ. «Ч», літ. «Ч2», вигрібних ям № НОМЕР_1 та № 18.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності за ОСОБА_5 на житловий будинок  АДРЕСА_1 , зареєстровано 08 липня 2015 року.
 
У зв`язку із виводом із складу житлового будинку частки ОСОБА_5 та припинення права спільної часткової власності між нею та іншими співвласниками, частки співвласників спірного житлового будинку не складають одиниці.
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22 червня 2018 року реальний розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок  АДРЕСА_1  становить: ОСОБА_1 - 13,716 % або 7/51 частини, ОСОБА_2 - 
31,565 % або 6/19 частини, ОСОБА_3 54,719 % або 29/53 частини, що разом становить 100 % або одиницю.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
 
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
 
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
 
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
 
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням уточнених позовних вимог та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що всі зазначені у висновку експертизи споруди та прибудови не є самочинними, що підтверджуються  правовстановлюючими документами. Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що звертаючись з цим позовом позивач мав намір набути право власності на самочинно побудовані споруди. Викладене також спростовується мотивувальною частиною висновку судової будівельно-технічної експертизи, в якій зазначено, що самовільно споруджені в домоволодінні добудови не досліджувались, при визначенні реальних часток та розробці варіантів виділу не враховувались.
 
Аргументи касаційної скарги, що свідчать про те, що відповідач не погоджується з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22 червня 2018 року відхиляються Верховним Судом, оскільки доказів того, що відповідачі були позбавленні можливості заявити клопотання про проведення додаткової чи повторного судової експертизи матеріали справи не містять.
 
Висновок судової будівельно-технічної експертизи визнаний судами переконливим та обґрунтованим, оскільки експертиза проведена відповідно до вимог Закону             України «Про судову експертизу» за ухвалою суду, висновок узгоджується з іншими зібраними в справі доказами, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. При цьому доказів на спростування викладеного експертом висновку, відповідачами не надано.
 
Доводи заявника про те, що судом виділено майно позивачу зі складу майна, що знаходиться у спільній частковій власності без припинення спеціального правового режиму цього майна, на правильність висновків судів не впливають, оскільки позивачем таких вимог не заявлялось, відповідачі своїм правом на подачу зустрічного позову не скористались, при цьому це питання може бути вирішено шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
 
Не заслуговують на увагу також доводи заявника щодо наявності судового рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні аналогічних вимог, оскільки такі доводи зводяться до неправильного розуміння відповідачем характеру спірних правовідносин, які не є тотожними, оскільки підставою для звернення до суду ОСОБА_1 з цим позовом є саме припинення права власності ОСОБА_5 на належну їй частину спірного житлового будинку, що призвело до невідповідності ідеальних часток співвласників до реальних. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не було визначено порядок користування земельною ділянкою, на якій розташовані виділені позивачу об`єкти нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки це питання не вирішувалось в межах розгляду цієї справи.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
 
При цьому викладені в касаційній скарзі доводи є аналогічні доводам, викладених у відзиві на позов та апеляційній скарзі, яки судами надана належна правова оцінка, про що свідчать мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень, підстав для скасування яких, Верховним Судом не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - Амельченка Дем`яна Дем`яновича залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 
2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	      О. В. Ступак	
 		
 	      Г. І. Усик