ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2020 року           справа №200/12903/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.
суддів:                       Блохіна А.А.
                                  Сіваченка І.В.
при секретарі судового засідання Кобець О.А.
за участю сторін по справі: 
позивач: Мороз О.О.
відповідач: Пономарьов А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя І інстанції Смагар С.В.) від 24 грудня 2019 року по справі №200/12903/19-а, повний текст складений 24 грудня 2019 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 червня 2019 року № 0138154605, № 0138134605,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 липня 2019 року №0138154605 про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 16711 грн. 96 коп., №0138134605 про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 108196 грн. 89 коп. за несвоєчасне внесення орендної плати за землю, на загальну суму 124908 грн. 85 коп..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 червня 2019 року № 0138154605, відповідно до якого зобов`язано сплатити штраф у сумі 16711 грн. 96 коп.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 червня 2019 року № 0138134605 яким зобов`язано сплатити штраф у сумі 108196 грн. 89 коп..
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII. Застосування штрафних санкцій відповідач вважає правомірним, оскільки позивачем було порушено встановлені п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України строки сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб за 2018 рік згідно декларації №9023215328 від 16.02.2018 року.
Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи встановлено, що відповідачем проведена камеральна перевірка з питання своєчасності сплати грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб за 2018 рік, за результатами якої складений акт від 18 червня 2019 року №717/05-99-46-05/05-584/24155428 та згідно ст.126 Податкового кодексу України прийнято  податкові повідомлення-рішення від 11.07.2019р., а саме:
-№ 0138154605, яким позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 16711 грн. 96 коп.
-№ 0138134605, яким позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 108196 грн. 89 коп..
Підставою для прийняття спірних рішень послужив висновок податкового органу про порушення позивачем термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб за 2018 рік згідно декларації №9023215328 від 16.02.2018 року.
За результатами розгляду скарги позивача, відповідачем було прийнято рішення про результати розгляду скарги від 25 вересня 2019 року № 3099/6/99-00-08-05-05, яким скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 липня 2019 року № 0138134605 у частині подання уточнюючого розрахунку на зменшення податкових зобов`язань, в іншій частині податкове повідомлення-рішення від 11 липня 2019 року № 0138134605 та № 0138154605 залишив без змін, а скаргу задовольнив частково.
Доказів прийняття податкового повідомлення-рішення за наслідками прийнятого рішення про результати розгляду скарги від 25 вересня 2019 року № 3099/6/99-00-08-05-05, відповідачем не надано.
Наведені обставини сторонами не оспорюються. Позивачем не оспорюється несвоєчасна сплата самостійно визначеного грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб за 2018 рік згідно декларації №9023215328 від 16.02.2018 року. Позивач не погоджується із винесеними податковим органом податковими повідомлення-рішеннями, посилаючись на дію Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII, Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, яким введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України», а також наявність сертифікатів Торгово-промислової палати України про настання обставин непереборної сили. 
Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов висновку про те, що на позивача розповсюджується  пільга щодо звільнення від сплати орендної плати за користування земельними ділянками, зокрема, у м. Маріуполь Донецької області, на підставі норм Закону Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII в період з 14 квітня 2014 року на період проведення АТО. Тому нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання з орендної плати в цей період є протиправним. Крім того, у відповідності  до вимог статті 10 Закону № 1669-VII   позивачем були отримані сертифікати (висновки) про форс-мажорні обставини № 2436 від 31 грудня 2014 року, № 5693, № 5694, № 5695, № 5696 від 14 січня 2016 року, відповідно до яких було засвідчено для позивача настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності на території м. Алчевськ Луганської області, м. Маріуполя Донецької області та дотриманні норм законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів. 
Зазначений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим виходячи  з наступного.
Статтею 269 Податкового кодексу України визначено, що платниками плати за землю є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Згідно з положеннями пунктів 288.1 288.4 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
За пунктом 288.7 статті 288 Податкового кодексу України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 Податкового кодексу України.
У відповідності до вимог статті 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Нормою пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Як вбачається з матеріалів справи, спірними податковими повідомлення-рішеннями позивачеві було визначено суму грошового зобов`язання зі сплати плати за землю згідно податкової декларації, податкова декларація з плати за землю (земельний податок та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2018 року №9023215328 від 16.02.2018 року.
Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (надалі Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014 року. На час вирішення справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО триває.
На виконання Закону №1669 розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року та від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, до якого включено, зокрема, м.Маріуполь, Донецької області.
Статтею 6 Закону№1669 (в редакції, чинної до 08.06.2016р.) встановлено, що під час проведення антитерористичної операції звільнено суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. 
Таким чином, суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, в силу норм ст..6 Закону№1669 (чинної до 08.06.2016р.) були звільнені безпосередньо від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. 
З 08.06.2016р. статтею 6 Закону№1669 (з урахуванням змін, внесених Законом № 1365-VIII від 17.05.2016) передбачено звільнення суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, а саме - перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджені Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 7 Закону №1669 (в редакції, чинній з 08.06.2016 року) передбачено скасування суб`єктам господарювання орендної плати за користування державним та комунальним майном, розташованим в населених пунктах, згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та  Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», до яких місто Маріуполь Донецької області не віднесено.
Пунктом 38.7 Прикінцевих Положень Податкового Кодексу України (в редакції, чинної на дату прийняття спірних рішень) також передбачено , що звільнення від нарахування та сплати за землю (земельний податок та орендна плата за землю за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, які розташовані на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований на території м. Маріуполь Донецької області. Земельна ділянка, яка належить позивачу на праві користування, також розташована на території Маріуполь Донецької області. Тобто, спірна земельні ділянка не розташована на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з 08.06.2016р. позивач не звільнений від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. 
З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що на позивача розповсюджується пільга щодо звільнення від сплати орендної плати за користування земельними ділянками, зокрема, у м. Маріуполь Донецької області, колегія суддів вважає помилковим.
Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 805/5110/16-а, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки предметом розгляду у наведеній справі було нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податку за податковими деклараціями з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік, за 2015 рік та  січень-квітень 2016 рік , тобто за період до 08.06.2016р..
Відповідно до положень статті 10 Закону № 1669-VII протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Позивачем до матеріалів справи надано сертифікати (висновки) про форс-мажорні обставини, зокрема:
-№ 5693 від 14 січня 2016 року, яким Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 08.06.2014р. щодо використання земельної ділянки відповідно до мети та цільового призначення: для діяльності у сфері архітектури, інженерної та технічної діяльності, пов`язаної з будівництвом (експлуатація виробничих цехів та складських приміщень); щодо дотримання положень законодавства у галузі навколишнього середовища та дотримання режиму використання земель за договором оренди земельної ділянки №236 від 09.02.2006 року;
-№ 5694 від 14 січня 2016 року, яким Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 08.06.2014р. щодо використання земельної ділянки відповідно до мети та цільового призначення: для функціонування автомобільного транспорту (експлуатація автотранспортного підприємства; щодо дотримання положень законодавства у галузі навколишнього середовища та дотримання режиму використання земель за договором оренди земельної ділянки №3710 від 30.11.2005 року.
- № 5695 від 14 січня 2016 року, яким Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 08.06.2014р. щодо використання земельної ділянки відповідно до мети та цільового призначення: для діяльності автомобільного грозового транспорту (обслуговування автотранспорту, збереження крупно габаритної техніки, складів); щодо дотримання положень законодавства у галузі навколишнього середовища та дотримання режиму використання земель за договором оренди земельної ділянки №1920 від 02.08.2011 року;
-№ 5696 від 14 січня 2016 року яким Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 08.06.2014р. щодо використання земельної ділянки відповідно до мети та цільового призначення: діяльності у сфері архітектури, інженерної та технічної діяльності, пов`язаної з будівництвом (експлуатація промислової бази); щодо дотримання положень законодавства у галузі навколишнього середовища та дотримання режиму використання земель за договором оренди земельної ділянки №121 від 25.01.2006 року
- №2436 від 31 грудня 2014 року, яким Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 20.06.2014р. при здійсненні господарської діяльності на території м.Алчевська Луганської області та дотриманні норм законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів.
Статтею 14 -1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції від 02.09.2014р.) визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Частиною першою статті 14 вказаного вище Закону визначено, що Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), який набрав чинності з 18.12.2014 р. та чинний на момент виникнення спірних правовідносин.
Статтею 6.1. вказаного Регламенту передбачено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» в редакції від 02.09.2014р., а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.
Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів (стаття 6.2.)
Якщо сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, Заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України/регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення. Засвідчення форс-мажорних обставин у такому випадку проводиться на загальних засадах відповідно до цього Регламенту.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що засвідченню підлягають форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) по кожному окремому податковому та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання якого настало згідно нормативно - правових актів проте таке виконання стало неможливим через наявність зазначених обставин. Сертифікат не може засвідчувати форс-мажорні обставини на майбутнє. У разі якщо сертифікат про форс-мажорні обставини виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення.
В матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача сертифікатів ТПП України щодо засвідчення обставин непереборної сили стосовно неможливості своєчасної сплати самостійно узгодженої суми грошового зобов`язання зі сплати плати за землю за 2018 року згідно податкової декларації №9023215328 від 16.02.2018 року.
Наданими позивачем Сертифікатами від 14 січня 2016 року № 5693, № 5694, № 5695, № 5696 Товариству засвідчено настання обставин непереборної сили з 08.06.2014р. щодо використання земельної ділянки відповідно до мети та цільового призначення та щодо дотримання положень законодавства у галузі навколишнього середовища та режиму використання земель.
Сертифікат №2436 від 31 грудня 2014 року взагалі стосується пунктів 100.4 і 100.5 статті 100 Податкового кодексу України при здійсненні господарської діяльності на території м.Алчевська, Луганської області, тобто на зовсім іншій території.
В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження неможливості виконати позивачем свого обов`язку щодо своєчасної сплати самостійно узгодженої суми грошового зобов`язання зі сплати плати за землю за 2018 року згідно податкової декларації №9023215328 від 16.02.2018 року, зокрема наявність у вказаний період активних бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції, зокрема в місці знаходження позивача, тимчасове призупинення прийому поштових відправлень у відділеннях поштового зв`язку, надзвичайний режим роботи банківської системи у зазначений період в зоні АТО, неналежна робота Інтернет-зв`язку тощо.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.
Керуючись статтями 23, 33, 139, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року по справі №200/12903/19-а – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року по справі №200/12903/19-а - скасувати. 
В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Донецькій області від 11 липня 2019 року №0138154605 про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 16711 грн. 96 коп., №0138134605 про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 108196 грн. 89 коп. за несвоєчасне внесення орендної плати за землю, на загальну суму 124908 грн. 85 коп. - відмовити.
Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 26 травня 2020 року.
Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 26 травня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 травня 2020 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

                                                                                                    А.А. Блохін

                                                                                                    І.В. Сіваченко