Постанова
Іменем України
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/13192/15-ц
провадження № 61-7179св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Домусчі Л. В.                             від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І., від 18 жовтня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання та розірвання договору довічного утримання.
 
В обґрунтування позову вказала, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , який за життя, враховуючи похилий вік, проблеми зі здоров`ям та потребу в сторонньому догляді, зробив                ОСОБА_3 пропозицію доглядати за ним та утримувати його, погодившись передати ОСОБА_3 права на належну йому квартиру АДРЕСА_1 із збереженням за ним права на проживання в квартирі до смерті.
02 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування казаної квартири.
Отримавши відповідну копію договору дарування, ОСОБА_4 звернувся до сусідів щодо роз`яснення йому змісту договору та усвідомив, що єдине його житло вибуло з його володіння, за відсутності відображення у вказаному договорі обов`язків ОСОБА_3 щодо його утримання. 22 червня 2011 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 розписку, відповідно до змісту якої підтвердила прийняття на себе обов`язків по утриманню дарувальника до смерті та погодилась на анулювання договору дарування у разі невиконання цих обов`язків.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 вважала, що договір дарування                         від 02 червня 2011 року є удаваним, а між його сторонами виникли правовідносини щодо довічного утримання.
За таких обставин ОСОБА_2 просила визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Колмаковою Н. В.; визнати укладеним              02 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір довічного утримання та розірвати цей договір.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, її правонаступником у цій справі був залучений ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області                                     від 18 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не доведено, що на момент укладення договору дарування від 02 червня                        2011 року ОСОБА_4 , бажав укласти саме договір довічного утримання, а написана ОСОБА_3 22 червня 2011 року розписка не свідчить про протилежне, оскільки складена пізніше, ніж оскаржуваний договір.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що за життя ОСОБА_4 звертався до правоохоронних органів із заявою про невиконання ОСОБА_3 обумовлених вказаною розпискою обов'язків та протиправного, на його думку, набуття останньою права на належну йому квартиру. Зазначена розписка                                   від 22 червня 2011 року є частиною договору дарування від 02 червня                        2011 року. Роз'яснення нотаріусом дарувальнику змісту договору не виключає можливість визнання цього договору удаваним.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради 22 вересня 1995 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира за АДРЕСА_1 .
 
02 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 755.
 
За нотаріально посвідченим заповітом від 31 березня 2012 року                          ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповів усе майно, що на день його смерті буде йому належати або на що він матиме право, ОСОБА_2 .
 
Після укладення договору дарування, ОСОБА_4 проживав у подарованій ним квартирі до моменту смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
У липні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 02 червня 2011 року між ним та                     ОСОБА_3 . Позов був пред`явлений з мотивів помилки (стаття 229 ЦК України).
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року (справа № 2/1522/9851/11), яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_4  про визнання недійсним вказаного договору дарування квартири було відмовлено.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
 
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
 
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею  61 ЦПК України 2004 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками справи докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона позивача не довела своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 60 ЦПК України                     2004 року суду не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин дарування нерухомого майна є удаваним.
 
Так, із змісту договору дарування слідує, що дарувальнику роз'яснено вимоги статей 229-231 ЦК України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства, а також роз'яснено положення статей 717-728 ЦК України.
 
За життя дарувальник ОСОБА_4 своєю поведінкою або заявами не стверджував, що оспорюваний договір дарування він уклав для приховання договору довічного утримання, і відповідних доказів про таке волевиявлення дарувальника та обдаровуваного в момент укладення договору дарування позивачем не надано.
 
При цьому суди обґрунтовано не взяли до уваги видану ОСОБА_3 розписку від 22 червня 2011 року, оскільки вона не є належним доказом у розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року на підтвердження доводів про наявність у дарувальника на момент вчинення оскаржуваного правочину волі на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином.
 
Наведені в касаційній скарзі докази були предметом перевірки в суді першої та апеляційної інстанції, за результатами якої суди дійшли висновків, що вони не підтверджують приховання сторонами оскаржуваного договору дарування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору довічного утримання як вважає позивач, а також не доводять підстав і обставин, з якими закон пов`язує удаваність угоди дарування нерухомого майна.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
 
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
 
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
 
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.  
 
Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій підставно врахували преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням, ухваленим за наслідком розгляду спору про визнання спірного договору дарування                       від 02 червня 2011 року недійсним внаслідок обману та помилки, яке набрало законної сили, щодо вільного волевиявлення ОСОБА_4 при укладенні цього договору, а також бажання ОСОБА_4 укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання.
 
За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара