ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року	Львів	Справа № 460/1864/19 пров. № А/857/614/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу адвоката Цісар Ірини Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 460/1864/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Комшелюк Т. О.,
час ухвалення рішення – 21.10.2019 року, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Управління Держпраці у Рівненській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами Управління Держпраці у Рівненській області від 25 квітня 2019 року № РВ/366/965/000103/ТД-ФС.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року в позові відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, представник позивача оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з  порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що перебування ОСОБА_2 у приміщенні магазину не є підставою вважати, що остання виконувала трудові обов`язки без належного оформлення трудового договору. Зазначає, що позивачем було виконано припис про усунення виявлених порушень від 27 березня 2019 року №РВ366/955/АВ/П та з 04 квітня 2019 року з ОСОБА_2 укладено трудовий договір, про що повідомлено відповідача. Звертає увагу, що Постанова КМ України №295 суперечить вимогам чинного законодавства та нею не розмежовано коло суб`єктів господарювання, на яких розповсюджується зазначений порядок контролю, а перевірки повинні здійснюватися відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Вважає, що жодна із зазначених у ч.1 ст.6 вищезазначеного Закону підстав не зазначена у наказі Управління Держпраці у Рівненській області від 25 березня 2019 року №511, направленні на інспекційне відвідування від 25 березня 2019 року №402-Н/09-27, акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 27 березня 2019 року №РВ366/955/АВ, а тому Управління Держпраці у Рівненській області здійснило інспекційне відвідування всупереч Закону, і, як наслідок, оскаржувана постанова відповідача від 25 квітня 2019 року № РВ/366/965/000103/ТД-ФС має бути визнана протиправною та скасована. Також звертає увагу, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року по справі №826/8917/17 скасовано Постанову КМ України №295, якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що на момент проведення інспекційного відвідування, 26 березня 2019 року, за місцем здійснення господарської діяльності позивачем у магазині знаходилась ОСОБА_2 , яка виконувала обов`язки продавця та у свої поясненнях зазначила, що стажується на посаді продавця і в її обов`язки входить продаж, приймання та ведення обліку товару. Однак позивачем не надано жодних документів на підтвердження факту врегулювання відносин між роботодавцем і стажистом. Звертає увагу, що акт інспекційного відвідування від 27 березня 2019 року №РВ 366/955/АВ підписаний особисто ОСОБА_1 , жодних зауважень та заперечень щодо складеного акту на адресу відповідача не надходило. Крім того, 05 квітня 2019 року на адресу відповідача надійшов лист про виконання вимог припису про усунення порушень та надано повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_2 , тобто позивачем фактично виконано вимоги припису, що свідчить про факт підтвердження ОСОБА_1 порушення вимог трудового законодавства. Також звертає увагу, що твердження відповідача про те, що Постанову КМ України від 26 квітня 2017 року №295, якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю скасовано є безпідставними, оскільки на момент складання акту інспекційного відвідування такий був чинний. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.
Справа призначалася до розгляду 18 березня 2020 року, 01 квітня 2020 року, однак за клопотанням представника позивача – Цісар І. ОСОБА_3 . у зв`язку із введенням карантину відкладалася.
Разом з тим, представник позивача (апелянт) 12 травня 2020 року подала клопотання про розгляд справи без її участі, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності апелянта (позивча) за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
13 травня 2020 року представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки таке не підтверджено відповідними доказами; явка учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, а тому вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 26 березня 2019 року по 27 березня 2019 року на підставі рішення керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятого за результатом аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, а саме: на підставі листа Дубенської РДА від 18 березня 2019 року № 721/02-20/19, та на виконання наказу Управління Держпраці у Рівненській області від 25 березня 2019 року №511, проведено інспекційне відвідування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Згідно з розділом ІІІ акту інспекційного, відвідування, відповідачем встановлено порушення: 1) ч.1 ст.21 КЗпП України - трудовий договір не укладено між працівником і фізичною особою, за яким працівник зобов`язуються виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Так, не укладений трудовий договір з ОСОБА_2 ;
2) ч.3 ст.24 КЗпП України – підприємець не мав права допускати до роботи ОСОБА_2 без укладення з ним трудового договору.
За результатами інспекційного відвідування, 27 березня  2019 року, Управлінням Держпраці у Рівненській області сформований припис про усунення виявлених порушень № РВ 366/955/АВ/П, яким зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у строк до 05 квітня 2019 року усунути порушення вимог ч.1 ст.21, ч.3 ст.24 КЗпП України.
На підставі висновків акту інспекційного відвідування, 25 квітня 2019 року, Управлінням Держпраці в Рівненській області прийнято постанову за №РВ 366/955/000103/ТД-ФС, згідно з якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 за порушення вимог ч.1 ст.21 та ч.3 ст.24 КЗпП України накладений штраф у розмірі 125190 грн.
Зауважень та заперечень на акт інспекційного відвідування від 27 березня 2019 року № РВ 366/955/АВ від ФОП ОСОБА_1 на адресу Управління Держпраці у Рівненській області не надходило.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність своїх дій і рішень та надано обґрунтовані доводи щодо прийняття постанови про накладення штрафу на позивача відповідно до норм чинного законодавства, оскільки ФОП ОСОБА_1 допущено працівника - ОСОБА_2 до роботи без будь-якого належного оформлення трудових відносин, чим порушено вимоги ч.1 ст.24 та ч.3 ст.24 КЗпП України.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
П.1 Положення про територіальні органи Державної служби України з питань праці, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 27 березня 2015 року №340 передбачає, що Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Відповідно до п.2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМ України від 26 квітня 2017 року №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з абз.1 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Ч.1 ст.3 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Ч.2 ст.21 КЗпП України передбачає, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з наведеного вище вбачається, що працівник може бути допущений до роботи лише після укладення трудового договору та відповідно його реєстрації в органах Державної фіскальної служби.
Матеріалами справи підтверджується, що оскаржуваною постановою начальника Управління Держпраці у Рівненській області №РВ366/955/000103/ТД-ФС від 25 квітня 2019 року на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190,00 грн.
Згідно з цією постановою ФОП ОСОБА_1 порушено: ч.1 ст.21 КЗпП України щодо не оформлення трудових відносин з ОСОБА_2 , ч.3 ст.24 КЗпП України та не укладення трудового договору у письмовій формі, що є обов`язковим при прийнятті на роботу працівників фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю та не здійснено повідомлення ДФС про прийняття на роботу ОСОБА_2 . 
Крім того, із письмових пояснень ФОП ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 проходила стажування на посаді продавця.
Відповідно до ч.1, 2 ст.29 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Строк стажування за договором не може перевищувати шести місяців. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Стажування проводиться за індивідуальною програмою під керівництвом працівника підприємства, установи, організації, який має стаж роботи за відповідною професією (спеціальністю) не менш як три роки.
Умови та порядок проходження стажування визначені у постанові Кабінету Міністрів України № 20 від 16 січня 2013 року.
Згідно зі ст.26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивачем ні під час проведення інспекційного відвідування, ні в процесі розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження обставин щодо укладення договору про професійне навчання найманого працівника, наказу про організацію стажування, програму стажування, будь-які інші документи, що підтверджують врегулювання відносин між роботодавцем і стажистом відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем допущено працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Щодо доводів апелянта про те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року по справі №826/8917/17 скасовано Постанову КМ України №295, якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, то колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю врегульовані Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пп.6 п.5 цього Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).
Інспекційні відвідування проводяться, у тому числі, за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників.
З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що відсутні підстави для винесення оскаржуваної постанови, а, відповідно, і застосування заходів до притягнення до відповідальності у зв`язку з виконанням припису, оскільки п.29 Постанови КМ України №295 чітко вказано, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Також механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509.
Згідно з п.2 вищезазначеного Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.
Положеннями зазначеного вище пункту штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громадами.
За змістом п.3, 6 цього Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Ч.1 ст.265 КЗпП України передбачає, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Відповідно до абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП України фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні) при проведенні перевірки з питань фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Згідно з ч.3, 4 ст.265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 ГК України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пп.54 п.4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.
На підставі п.2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.
Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
З аналізу вищезазначених положень нормативно-правових актів вбачається, що штраф за статтею 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, яка може бути оскаржена в судовому порядку.
Так, постанова КМ України від 29 квітня 2017 року № 295 втратила чинність 14 травня 2019 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року.
Таким чином, на час здійснення інспекційного відвідування та на момент винесення постанови про накладення штрафу Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 був чинним, тому доводи апелянта  в цій частині колегія суддів відхиляє з наведених вище мотивів.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки доведено факт допуску ФОП ОСОБА_1 працівника - ОСОБА_2 до роботи без будь-якого належного оформлення трудових відносин, тобто порушено вимоги ч.1 ст.24 та ч.3 ст.24 КЗпП України, а тому постанова про накладення штрафу уповноваженими особами Управління Держпраці у Рівненській області від 25 квітня 2019 року № РВ/366/965/000103/ТД-ФС винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, і підстави для її скасування відсутні.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Цісар Ірини Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 460/1864/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 14 травня 2020 року.