Ухвала
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/7609/19
провадження № 61-6702ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, - непрацездатності з метою набуття права на призначення та отримання пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у квітні 2020 року, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що з поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право заявника на захист її порушеного права на розпорядження своєю власністю та отримання пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спірпро право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішеннямспору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Як вбачається із заявлених вимог, заявник просить суд встановити факт, що має юридичне значення, - непрацездатності з метою набуття права на призначення та отримання пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки на території Республіки Казахстан помер її батько громадянин ОСОБА_3 , післясмерті якого відкрилась спадщина, для оформлення якої на території Республіки Казахстан було заведено спадкову справу, однак наявне у неї пенсійне посвідчення не підтверджує на території Республіки Казахстан того, що на день смерті батька вона була непрацездатною особою та мала право на обов`язкову частку в спадковому майні.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, оскільки в цій справі існує спір про право, то суди попередніх інстанцій, керуючись частиною шостою статті 294 ЦПК України та врахувавши пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», дійшли обґрунтованого висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі.
Доводи касаційної скарги щодо порушення судами статті 293 ЦПК України, є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначено.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко