Постанова
Іменем  України
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 641/8191/17
провадження № 61-43619св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
 
боржник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Осмоловська Тетяна Олексіївна,
стягувач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 
02 травня 2018 року у складі судді Чайка І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області) Осмоловської Т. О. від 08 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження та на незаконні дії державного виконавця. 
Скарга мотивована тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2014 року у справі № 2020/2359/2012 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29 478,00 грн матеріальної шкоди, 1 266 грн витрат за проведення експертизи, судовий збір у сумі 214,60 грн, 500,00 грн за надання правової допомоги, а всього - 
31 458,60 грн. 
29 січня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист. В 2016 році ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та ухвалою суду відмовлено в задоволенні вказаної заяви. 
20 листопада 2017 року вона отримала постанову від 08 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55083531 за виконавчим листом 
№ 2020/2359/2012 виданого 29 січня 2015 року.
Позивач зазначає, що на момент видачі виконавчого документу був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, згідно з яким встановлено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання протягом року. Отже, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання становить до 
30 січня 2016 року. Таким чином, заявник вказувала, що такими неправомірними діями державного виконавця були порушені її права. Також   заявник зазначала, що у постанові про відкриття провадження державним виконавцем було допущено помилку у зазначені адреси стягувача, та нехтуючи правилами діловодства здійснила виправлення помилки шляхом закреслення неправильної адреси. Крім того, вона вказує, що в рішенні суду та у виданому на підставі нього виконавчого листа не зазначено, що право стягувачів щодо стягнення суми з неї є солідарним, що прямо порушує її право, оскільки її двічі притягнено до відповідальності за одне й те саме правопорушення.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Осмоловської Т. О. щодо виправлення помилок у постанові про відкриття виконавчого провадження 
№ 55083531 від 08 листопада 2017 року та супровідного листа до неї; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Осмоловської Т. О. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 55083531 від 08 листопада 2017 року; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 55083531 від 08 листопада 2017 року; зобов`язати старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Осмоловську Т. О. винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 202/2359/2012, виданого 29 січня 2015 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 липня 
2018 року, у задоволенні скарги  ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання 3 роки, тому дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є законними та обґрунтованими. Крім того, порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо виправлення помилок у постанові про відкриття виконавчого провадження носять формальний характер, винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з неправильно зазначеною адресою стягувача не є беззаперечно протиправним, стягувачем не оскаржені та не можуть фактично спричинити якісь негативні наслідки та порушити законні права або інтереси боржника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що строк пред`явлення виконавчого документа сплив до прийняття та набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 
№ 1404-VIII. На момент виготовлення судом виконавчого документа та отримання його стягувачем повинні застосовуватись положення пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII можуть бути застосовані лише до тих виконавчих документів, строк пред`явлення яких станом на 05 жовтня 2016 року не сплив. В іншому випадку порушуються конституційні права зворотної дії законів у часі і недотримується баланс прав та інтересів учасників виконавчого провадження, оскільки за таких умов боржник опиняється у гіршому становищі, ніж стягувач, грубо порушуються принципи рівності та справедливості всіх учасників виконавчого провадження.
Таким чином, суди помилково застосували положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який на спірні правовідносини не поширюється і не регулює їх.
Разом з тим, вказаний виконавчий лист не може бути пред`явлений до виконання та на підставі нього відкрито виконавче провадження, оскільки за ним об`єктивно неможливо встановити належний спосіб виконання судового рішення, яке було ухвалено на користь двох позивачів.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Осмоловською Т. О. від 08 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження 
№ ВП 55083531 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2020/2359/2012, виданого 29 січня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 29 478 грн, 1 266,00 грн витрат за проведення експертизи, судовий збір у сумі 214,60 грн, 500 грн за надання правової допомоги, а всього - 31 458,60 грн.
На виконання вищевказаного рішення суду 29 січня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року у справі № 2020/2359/2012 було залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
06 листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області з заявою про відкриття виконавчого провадження.
08 листопада 2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55083531 за виконавчим листом № 2020/2359/2012 виданого 29 січня 2015 року
13 листопада 2017 року державним виконавцем винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня  2020 року 
№ 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення вказаним вимогам закону в певній частині не відповідають, тому касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 
2001 року у справі № 3-рп/2001).
Так, на час відкриття виконавчого провадження (08 листопада 2017 року) діяв Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 № 1404-VIII.
Пунктом 5 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Отже, пункт 5 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 серпня 
2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).
Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Осмоловською Т. О. від 08 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження № ВП 55083531 щодо примусового виконання виконавчого листа 
№ 2020/2359/2012, виданого 29 січня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми у розмірі 31 458,60 грн.
Отже враховуючи, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем був пропущений, проте державний виконавець відкрив виконавче провадження 08 листопада 2017 року на підставі виконавчого листа від 29 січня 2015 року, суди першої та апеляційної інстанцій помилково дійшли висновків про відмову у задоволенні скарги в частині визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Осмоловської Т. О. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та скасування вказаної постанови.
Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 в частині скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 08 листопада 2017 року є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню, проте вимога скарги про зобов`язання старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Осмоловської Т. О. винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 202/2359/2012, виданого 29 січня 2015 року, є похідною, а тому задоволенню не підлягає.
 
Щодо оскарження дій державного виконавця, яким було допущено помилки в зазначені адреси стягувача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені вище порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» носять формальний характер, винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з неправильно зазначеною адресою стягувача не є беззаперечно протиправним, стягувачем не оскаржені та не можуть фактично спричинити якісь негативні наслідки та порушити законні права або інтереси боржника.
 
Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права, а ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про часткове задоволення скарги.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, а допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення скарги.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2018 рокув частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1  про визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Осмоловської Тетяни Олексіївнищодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 
08 листопада 2017 року та скасування вказаної постанови скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Осмоловської Тетяни Олексіївнищодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 55083531 від 08 листопада 2017 року за виконавчим листом № 2020/2359/2012, виданим 29 січня 2015 року.
 
Скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Осмоловської Тетяни Олексіївни про відкриття виконавчого провадження 
№ 55083531 від 08 листопада 2017 року за виконавчим листом № 2020/2359/2012, виданим 29 січня 2015 року.
 
В іншій частині ухвалуКомінтернівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко

Судді                                                                                                            А. І. Грушицький

 А. А. Калараш

 Є. В. Петров

 С. П. Штелик