ОКРЕМА ДУМКА

26 травня 2020 року 
Київ
справа №815/4967/15
адміністративне провадження №К/9901/26240/18
судді Верховного Суду Білоуса О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Котовської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (далі - Котовська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Котовської ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.06.2015 № 17772-17 про визначення грошового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 8969,05 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у нього відсутні підстави для сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2014 рік, оскільки житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належав йому до 16.03.2015, відповідно до підпункту 266.2.1, підпункту "г" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2015) не є об`єктом оподаткування, оскільки непридатний для проживання. Відповідно до висновку Експертного звіту від 24.07.2015 №5 встановлено, що будівельна готовність двоповерхового житлового будинку з мансардним поверхом складає 56%. Дана будівля не може бути використана в якості житлового будинку. 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015,  залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016, у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач у 2014 році мав об`єкт оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач не довів, що цей об`єкт непридатний для проживання, оскільки за вимогами Податкового кодексу такий статус може бути підтверджений лише рішенням сільської, селищної, міської ради, а також отриманої на підставі такого рішення довідки, де зазначена інформація про непридатність для проживання у такому приміщенні. Власники можуть звернутися до контролюючого органу із відповідною заявою та долучити до неї таку довідку. Висновок експертного звіту не є допустимим доказом, який за вимогами закону підтверджує непридатність нерухомого об`єкта для проживання.
Постановою Верховного Суду від 26 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Котовської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 25.06.2015 № 17772-17 про визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 8969,05 грн.
Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нову постанову про задоволення позову виходив з того, що Котовська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області неправомірно здійснила позивачу розрахунок грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 8969,05 грн, застосувавши при цьому ставки місцевих податків та зборів, встановлених рішенням Куяльницької сільської ради від 21.11.2013 № 295-VI "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Куяльницької сільської ради на 2014 рік".
В обґрунтування постанови колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що місцеві ради відповідно до приписів Податкового кодексу України мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) місцевий податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Місцеві ради мають приймати рішення про встановлення місцевих податків і зборів, здійснювати перегляд розміру ставок місцевих податків і зборів, бази та об`єкта оподаткування або продовжувати дію попередніх рішень, що були прийняті, щорічно, до початку наступного бюджетного періоду. Такі рішення мають бути оприлюдненими до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим. 
Наявність у Податковому кодексі України норм, які регулюють правила справляння податку, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до підпункту 12.1.2  пункту  12.1 статті  12 Податкового кодексу України лише визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад. Відповідно ж до пункту 3.1 статті  3 вказаного Кодексу податкове законодавство України складається, в тому числі з рішень органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом. Тобто, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно - правовим актом з питань оподаткування, на який поширюється принцип стабільності податкового законодавства.  
Якщо рішення місцевої ради про запровадження податку на майно, відмінне від земельної ділянки, перегляд розміру ставок місцевих податків і зборів, бази та об`єкта оподаткування або продовження дії попередніх рішень, що були прийняті не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування податку (плановому періоду), таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Куяльницька сільська рада 21.11.2013 прийняла рішення № 295-VI "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Куяльницької сільської ради на 2014 рік", яким ввела, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів касаційної зазначила, що хоча вказане рішення Куяльницької сільської ради і прийнято до початку наступного бюджетного періоду - 2014 року, проте воно було оприлюднено до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період) (2014 рік), тому його норми могли бути застосовані не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим - 2014 роком, тобто 2015 року. 
Отже, підстави для зобов`язання позивача сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014 рік відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.
Із постановою Верховного Суду у справі № 815/4967/15 від 26 травня 2020 року не погоджуюсь, вважаю, що у відповідності до приписів пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015 та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016 підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права при вирішенні справи, а саме не дослідили докази у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як вже було зазначено, позивач в обґрунтування позовних вимог вказував, що у нього відсутні підстави для сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2014 рік, оскільки житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належав йому до 16.03.2015, відповідно до підпункту 266.2.1, підпункту "г" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування, оскільки непридатний для проживання, що підтверджено висновком Експертного звіту від 24.07.2015 №5. Дана будівля не може бути використана в якості житлового будинку.
Крім того, позивач у поясненнях до адміністративного позову посилався на неправомірність прийняття податковим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, вказуючи на те, що відповідачем до суду не надано розрахунку суми податкового зобов`язання із вказаного податку, з якого б вбачалося на підставі якого нормативно-правового акту здійснювалось таке нарахування податку. 
Разом з тим, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою вказані доводи позивача, не надано правової оцінки правильності нарахування грошового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 8969,05 грн.
За змістом частин другої, четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України).
З урахуванням вище викладеного, вважаю, що суд першої  інстанції, перевіряючи правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №17772-17 від 25.06.2015 про визначення грошового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 8969,05 грн, мав би також перевірити обґрунтованість нарахування вказаного податку саме на підставі Рішення Куяльницької сільської ради від 21.11.2013 №295-VI "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Куяльницької сільської ради на 2014 рік", а також надати оцінку вказаному рішенню ради, з підстав викладених колегією суддів касаційної інстанції у постанові від 26.05.2020 р. про задоволення позову у цій справі.
Вказані вище обставини справи досліджені Одеським окружним адміністративним судом в неповному обсязі, тому для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи, суду першої інстанції необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовується, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 
А тому вважаю, що колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, при прийнятті своєї постанови, не можна було задовольняти позовні вимоги з підстав, що не були заявлені позивачем у позовній заяві та не були предметом дослідження у суді першої інстанції.
Частиною другою статті 353 вказаного Кодексу передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
З огляду на викладене вважаю, що судами першої та апеляційної інстанцій було порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості, а тому такі рішення необхідно було б скасувати, а справу, відповідно до правил статті 353 КАС України, - направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя                                                                                                                                       О.В. Білоус