Справа № 128/3128/19
Провадження № 22-ц/801/996/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року	Справа № 128/3128/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалила суддя Бондаренко О. І.
Рішення ухвалено о 09 год 35 хв у м. Вінниці
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року,

Встановив:
В листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 квітня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 4300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 81 144,14 грн., із яких: 3982,84 грн. - заборгованість за кредитом; 72 721,10 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3840,20 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 21 квітня 2010 року в сумі 3982,84 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог банку в цій частині; в іншій частині рішення залишити без змін.
Зазначив, що оскаржуване рішення в оскаржуваній частині ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, допустивши порушення норм цивільного права, з огляду на те, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Суд першої інстанції оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Судом не враховано, що позичальник власноручно підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2,5% щомісячно. 
Відповідач ОСОБА_1 рішення суду не оскаржив та відзив на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заочне рішення суду позивач оскаржує лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків; відповідач рішення суду не оскаржив, а тому суд апеляційної скарги переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 21 квітня 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що він виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Кредитка «Універсальна», пенсійну картку та ощадкнижку (депозит) (а. с. 8). Розмір бажаного кредитного ліміту та розмір відсотків за користування кредитом у цій анкеті-заяві не зазначений. У позовній заяві позивач зазначив, що на підставі цієї заяви відповідач отримав кредит у розмірі 4300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У цій анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також зазначив, що він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 31 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в загальній сумі 81 144,14 грн., із яких: 3982,84 грн. - заборгованість за кредитом; 72 721,10 грн. - заборгованість за процентами; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 4340,20 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 5-7).
Відмовляючи у стягненні на користь позивача заборгованості за відсотками (в оскаржуваній позивачем частині), суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 21 квітня 2010 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена. 
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом, пеню, комісію та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
На підтвердження позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21 квітня 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 31 серпня 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану сторонами 21 квітня 2010 року, довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» до договору SAMDN55000032882270 та витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. Проте матеріали справи не містять доказів того, що саме ці умови кредитування і Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 21 квітня 2010 року анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом та саме у зазначеному банком розмірі - 30,00% річних. Крім того, зазначивши у позовній заяві про те, що відповідач отримав кредит у розмірі 4300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік, позивач згідно наданого ним розрахунку заборгованості, починаючи з 01 вересня 2014 року нарахував до стягнення з відповідача відсотки в розмірі 34,80% річних, а з 01 квітня 2015 року - 43,20% річних.
У наданій позивачем копії довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» міститься підпис у графі «Підпис», проте прізвище відповідача поряд з цим підписом не зазначено, що позбавляє суд можливості встановити, що така довідка підписана саме відповідачем. Водночас у цій же копії довідки (у її верхній частині) зазначено «по договору SAMDN55000032882270, ИНН НОМЕР_1 , ОСОБА_2 », що свідчить про те, що дана довідка не стосується кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача у цій справі, оскільки у позовній заяві, і у розрахунках заборгованості за кредитним договором позивач зазначає про договір № б/н від 21 квітня 2010 року, а не договір SAMDN55000032882270.
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині - в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що позичальник власноручно підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2,5% щомісячно, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним, зокрема, тим, що у наданій банком копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» зазначено, що вона стосується договору SAMDN55000032882270, в той час згідно з вимогами позовної заяви та її обґрунтуванням позивач просить стягнути заборгованість за договором № б/н від 21 квітня 2010 року, тобто - іншим кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом, оскільки звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни та призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, не заслуговують на увагу та не можуть слугувати підставою для скасування правильного рішення суду в оскаржуваній частині з огляду на те, що у анкеті-заяві від 21 квітня 2010 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена та позивач не надав доказів того, що саме надані ним Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 21 квітня 2010 року анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку, а надана копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» стосується іншого кредитного договору, ніж той, за яким позивач просив стягнути заборгованість з відповідача.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин