Ухвала
Іменем України
30 березня 2020 року
м. Київ
справа № 752/15154/19
провадження № 61-4965ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самбур Марії Михайлівни на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути на свою користь суму боргу у розмірі 3 750 000 грн.
У листопаді 2019 року позивачі звернулись із заявою про забезпечення позову, обґрунтовуючи її тим, що існує реальна загроза невиконання чи ускладення виконання можливого судового рішення  у разі задоволення позовних вимог.
Вказували, що у відповідача у власності перебуває дві квартири, одна з яких знаходиться в іпотеці. Просили, накласти арешти на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та заборонити вчинення реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав, щодо зазначеної квартири.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 Заборонено державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, нотаріусам, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, комісіям, технічним адміністраторам Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, іншим органам чи особам, які виконують функції у сфері державної реєстрації, проводити будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності вказаної квартири. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Не погоджуюсь із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач є власником квартири, а тому у нього існує реальна можливість вільно розпорядитися нею на власний розсуд, крім того ОСОБА_1 вже проводила відчуження частини свого майна, а тому не виключена можливість продажу вищезазначеної квартири, що в разі задоволення позовних вимог, може призвести до утруднення виконання рішення суду, оскільки інше майно відповідачем вже відчужено.
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Самбур М. М. на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що доводи позивача не підтверджують наявності між сторонами спору та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. На момент постановлення ухвали у позивача відсутні обґрунтовані докази того, що відповідач має намір відчужити майно. 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, відчужити його тощо.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 3 750 000 грн.
Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову є заборгованість у розмірі 3 750 000 грн, наявність та обґрунтованість якої доводять позивачі.
Вживаючи заходи забезпечення позову, суди виходили із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
Висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, зокрема статтям 149, 150 ЦПК України.
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем наміру відповідачів відчужити спірне майно та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Ці доводи зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Самбур М. М. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний