КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/16690/19                                            
номер провадження: 22-ц/824/5681/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року у складі судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових  коштів,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року    ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2018 року та 12 листопада 2018 року через систему інтернет - банкінг  «Приват-24» він помилково перерахував на картковий рахунок відповідача   ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 8 000 грн 00 коп. та 7 894 грн               93 коп. відповідно, а всього у сумі 15 894 грн 94 коп., що підтверджується копією дублікату квитанції №Р24А476140133А98587 від 06 вересня 2018 року та копією дублікату квитанції №Р24А510380722А45074 від 12 листопада 2018 року. Зазначав, що між ним та відповідачем не було укладено жодного цивільно-правового договору, відповідач не поставляв товарів, не надавав послуг на його користь та були відсутні інші підстави для здійснення платежів, а тому вказана вище сума грошових коштів набута відповідачем безпідставно. Вказував, що відповідач до теперішнього часу жодних платежів в рахунок повернення йому отриманих коштів не здійснив.   
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 на підставі ст.1212 ЦК Українипросив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 15 894 грн 93 коп., а також понесені ним судові витрати у розмірі 768 грн 40 коп.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 24 грудня 2019 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у розмірі 15 894 грн 93 коп., що сплачені відповідно до квитанції №Р24А476140133А98587 від                 06 вересня 2018 року та квитанції №Р24А510380722А45074 від 12 листопада 2018 року.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи 02 жовтня 2019 року, оскільки судова повістка про виклик у судове засідання на адресу його місця проживання не надходила та йому не була вручена, а тому він був позбавлений права надати суд докази на підтвердження своїх заперечень проти позову та скористатися правами, передбаченими ст.43 ЦПК України, що є підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції.
Вважає вимогу ОСОБА_2 про повернення грошових коштів безпідставною, оскільки ці грошові кошти є заробітною платою, яку він отримував, перебуваючи у трудових відносинах із товариством з обмеженою відповідальністю «Кодісофт» (далі - ТОВ «Кодісофт»), директором якого є позивач ОСОБА_2 . Зазначає, що позивач регулярно сплачував йому заробітну плату, що підтверджується банківськими квитанціями та витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України щодо ТОВ «Кодісофт».                Вказує, що на даний час він готує позов до ТОВ «Кодіософт» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Тому вважає, що наявність трудових правовідносин, які склалися між ним та позивачем ОСОБА_2 виключає можливість пред`явлення останнім позову до нього в порядку ст.1212 ЦК України.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Шепеляк С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що посилання відповідача на те, що заявлена позивачем до стягнення сума грошових коштів являється заробітною платою, яку він отримав на підставі трудових правовідносин між ним та ТОВ «Кодісофт», є безпідставними, оскільки відповідачем не надано ні суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення, ні суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин існування між ним та ТОВ «Кодісофт» трудових правовідносин та доказів того, що перерахована позивачем на його картковий рахунок сума грошових коштів є заробітною платою. Зазначає, що посилання відповідача на те, що він готує позовну заяву до ТОВ «Кодісофт» про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, є зловживанням відповідачем своїми процесуальними права, так як у нього було достатньо часу для пред`явлення до суду такого позову та надання цих доказів до суду апеляційної інстанції. Вказує, що на час подання до суду  вказаного відзиву на апеляційну скаргу в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів відповідача про те, що між ним та                               ТОВ «Кодісофт» існують трудові правовідносини, а також докази, які б підтвердили зв`язок між підставами та предметом позову у даній справі з відповідними трудовими правовідносинами.
Зазначає, що надані відповідачем копії банківських квитанцій № НОМЕР_1 ,  № НОМЕР_2 та платіжне доручення №73 від 14 січня 2019 року, не мають відношення до трудових правовідносин відповідача з ТОВ «Кодісофт», оскільки вказане  товариство не є учасником цих розрахункових операцій. Тому вважає, що вказані документи не є доказами здійснення ТОВ «Кодісофт» будь-яких платежів на користь відповідача, у тому числі, не є доказами виплати цим товариством заробітної плати відповідачу. 
Також зазначає, що посилання відповідача на порушення судом норм процесуального права, а саме, неналежне повідомлення його судом першої інстанції  про дату та час судового засідання, призначене на 02 жовтня 2019 року, не є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.   
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 15 894 грн 93 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.12,13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
За змістом п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.
Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.
За змістом ч.2 ст.211, ч.2 ст.223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання  суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.
Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частиною 4 ст.223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи  призначено на 02 жовтня 2019 року об 11 год 00 хв. (а.с.19-20). 
Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначеного судом на 02 жовтня 2019 року. Натомість суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив заочне рішення.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що наявна у матеріалах справи судова повістка про виклик відповідача у судове засідання, яка повернулася до суду з відміткою пошти «адресат не з`явився» (а.с.23) не є належним повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам ч.1 ст.130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права відповідача   ОСОБА_1  на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.
Вирішуючи позов  ОСОБА_2 доОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 06 вересня 2018 року через систему інтернет - банкінг          «Приват-24» позивач  ОСОБА_2 перерахував накартковий рахунок  ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 8 000 грн 00 коп. Призначення платежу: переказ на картку ПриватБанку, що  підтверджується копією дубліката квитанції №Р24А476140133А98587 від 06 вересня 2018 року (а.с.8). 
Також 12 листопада 2018 року через систему інтернет - банкінг «Приват-24» позивач  ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок  ОСОБА_1 грошові кошти у сумі                  7 894 грн 93 коп. Призначення платежу: переказ на картку ПриватБанку, що підтверджується копією дубліката квитанції №Р24А510380722А45074 від 12 листопада 2018 року (а.с.9). 
Встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 не заперечує факт отримання грошових коштів у вказаному розмірі, однак вважає вимогу ОСОБА_2 про їх повернення безпідставною, оскільки перераховані йому грошові кошти є його заробітною платою, яку він отримував, перебуваючи у трудових правовідносинах із ТОВ «Кодісофт», директором якого є позивач ОСОБА_2 . Зазначає, що позивач регулярно сплачував йому заробітну плату, що підтверджується банківськими квитанціями та витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України щодо ТОВ «Кодісофт». 
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених                      ст.11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.ч. 1,2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 564/1814/15-ц (провадження № 61-4804св18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між ТОВ «Кодісофт» та відповідачем було укладено трудову угоду та перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 грошові коштиу загальному розмірі                  15 894 грн 93 коп. відповідно до дублікату квитанції №Р24А476140133А98587 від 06 вересня 2018 та дублікату квитанції №Р24А510380722А45074 від 12 листопада 2018 року, є заробітною платою відповідача, а також те, що позивач перерахував йому ці кошти на інші цілі. 
Так, з дублікату квитанції №Р24А476140133А98587 від 06 вересня 2018 та дублікату квитанції №Р24А510380722А45074 від 12 листопада 2018 року вбачається, що відправником грошових коштів у сумі 8 000 грн 00 коп. та відповідно у сумі у сумі 7 894 грн 93 коп. є ОСОБА_2 , а їх одержувачем - ОСОБА_1 , призначення платежу: переказ на картку ПриватБанку. 
Отже, вказані вище дублікати квитанцій  не свідчать про те, що між ТОВ «Кодісофт» та відповідачем було укладено трудову угоду та перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача  ОСОБА_1 кошти у загальному розмірі 15 894 грн 93 коп. є заробітною платою відповідача.
Колегія суддів вважає, що додані відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції документи, а саме: дублікат квитанції №Р4А495141501А85772 від                     12 жовтня 2018 року; дублікат квитанції №Р4А497498184А83795 від 17 жовтня 2018 року; платіжне доручення №73 від 14 січня 2019 року та детальна інформація про юридичну особу                     (а.с.38-45), також не підтверджують вказаних вище обставин.  
З детальної інформації про юридичну особу вбачається, що позивач  ОСОБА_2 є керівником ТОВ «Кодісофт» з 08 травня 2018 року. 
З дублікату квитанції №Р4А495141501А85772 від 12 жовтня 2018 року видно, що  через систему інтернет - банкінг «Приват-24» ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти  у розмірі 12 000 грн 00 коп., призначення платежу: розробка програмного забезпечення за вересень.
Згідно дублікату квитанції №Р4А497498184А83795 від 17 жовтня 2018 року вбачається, що через систему інтернет - банкінг «Приват-24» ОСОБА_2 перерахував на картковий  рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 496 грн 00 коп., призначення платежу:                 4 флешки. 
З платіжного доручення №73 від 14 січня 2019 року видно, що 14 січня 2019 року               ФОП ОСОБА_2 сплатив ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 200 грн 46 коп., призначення платежу: оплата послуг розробки програмного забезпечення за грудень 2018 без ПДВ.
Отже, вказані вище документи не свідчать про те, що між ТОВ «Кодісофт» і відповідачем укладено трудову угоду та перераховані позивачем 06 вересня 2018 року і                    12 листопада 2018 рокувідповідачу грошові кошти у загальному розмірі 15 894 грн                     93 коп., є заробітною платою відповідача. 
Та обставина, що позивач ОСОБА_2 є керівником ТОВ «Кодіософт» не підтверджує того, що перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача грошові кошти у загальному розміру 15 894 грн 93 коп. є заробітною платою відповідача, оскільки у квитанції №Р24А476140133А98587 від 06 вересня 2018 та квитанції №Р24А510380722А45074 від                   12 листопада 2018 року платником грошових коштів є ОСОБА_2 , а не ТОВ «Кодісофт», яке відповідно до вимог чинного законодавства України є платником заробітної плати у випадку існування трудових правовідносин з відповідачем. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у силу положень                    ст.1212 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно набутих коштів, а тому позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у сумі 15 894 грн 93 коп. є обгрунтованим та підлягає задоволенню.       
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_2 за подання до суду позову сплатив судовий збір у розмірі                                       768 грн 40 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов        ОСОБА_2 , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштівзадовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) безпідставно отримані грошові кошти у загальному розмірі 15 894 грн 93 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: