СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р.                                                                      Справа № 922/3849/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є.,                                   суддя Білецька А.М. , суддя  Гребенюк Н.В. 
за участю секретаря судового засідання  Казакової О.В. 
за участю представників сторін:
позивача - Карабак В.А.,  посвідчення адвоката України Серія ЗП №001567 від 28.02.2018р.; ордер на надання правової допомоги   77295   від 12.07.19 р.;
відповідача - не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.480) на рішення господарського суду Харківської області від 16.01.2020 (суддя Добреля Н.С., повний текст складено 17.01.2020) у справі №922/3849/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", м.Запоріжжя, 
до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний    ремонтний завод", м. Чугуїв     про стягнення 103373,72 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача,    Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 103373,72 грн., з яких: 65856 грн. - основний борг, 2424,94 грн. - 3% річних,    6801,76 грн. - інфляційні  втрати та 28291,02 грн. пеня.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №ПЕ14/08-18 від 14.08.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за видатковою накладною №РН-0001705 від 23.08.2018. 
Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою від 23.12.2019 про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача   65856 грн. основного боргу, 2657,70 грн. - 3% річних, 7968,58 грн. - інфляційних втрат, 8314,09 грн. - пені (а.с.89).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у цій справі залишено без розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з тим, що вона подана з пропуском визначених ч.2 ст.46, ч.3 ст.252 ГПК України строків (а.с.127-128).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19    в задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з    Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" 65856 грн. основного боргу, 2424,94 грн. 3% річних, 6801,76 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову-відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу, суд першої інстанції встановив, що відповідач не оплатив поставлений позивачем за видатковою накладною № РН-0001705 від 23.08.2018 товар на суму 65856  грн.
Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі       2424,94 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6801,76 грн. задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну вірність здійсненого позивачем    розрахунку. 
Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 28291,02 грн., з тих підстав, що позивачем пропущено визначений статтею 258 Цивільного кодексу України строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення пені, а відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. 

Позивач    із вказаним    рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати в частині відмови в стягненні пені в розмірі 6300, 52 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день нарахування пені, а право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, що не було враховано судом першої інстанції. За наведеного, як зазначає позивач, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня, нарахована  за період з 20.11.2018 по 24.02.2019 в розмірі  6300, 52 грн. 
Крім того, позивач вказує на те, що за змістом п.8.3 договору, пеня нараховується за кожен день прострочення оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплаченого товару, однак, розмір пені, нарахованої за один день (а не за весь період) прострочення, не повинен перевищувати 1% вартості    товару. Враховуючи наведене, позивач не погоджується з доводами відповідача про те, що пунктом 8.3 договору розмір пені за весь період прострочення обмежується    одним відсотком вартості товару.

Позивачем надано суду заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., понесених позивачем    у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
До заяви позивач додав розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на суму 5000 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 29.01.2020  №17 на суму 5000 грн., рахунок-фактуру №СФ-0000018 від 29.01.2020 на суму 5000 грн., платіжне доручення №6880 від 29.01.2020 про сплату витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.176-179).

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.
В судове засіданні 17.03.2020 відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено відповідача про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.    

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного    апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача,    Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 103373,72 грн., з яких: 65856 грн. - основний борг, 2424,94 грн. - 3% річних, 6801,76 грн. - інфляційні  втрати та 28291,02 грн. пеня.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19    в задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з    Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" 65856 грн. основного боргу, 2424,94 грн. 3% річних, 6801,76 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову-відмовлено. 
Рішення місцевого господарського суду оскаржується позивачем в частині відмови у стягненні    з відповідача пені у розмірі 6300,52 грн. (з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України). 
В апеляційній скарзі позивач зазначив, що погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 65856 грн., 2424, 94 грн. три проценти річних та 6801,76 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції    в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених    статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
Відповідно до частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами    4, 6 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, …
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).
За положеннями ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору №ПЕ14/08-18 від 14.08.2018 та специфікації до нього, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 65856 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0001705  від 23.08.2018.
Відповідно до п.5.1 договору, покупець здійснює оплату наступним чином: 100% вартості товару перераховує постачальнику після отримання товару та проходження вхідного контролю. 
Таким чином, 23.08.2018 відповідач, отримавши поставлений позивачем товар, повинен був здійснити його оплату.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач, в порушення п.5.1 договору,    поставлений товар не оплатив.
Відповідно до п.8.3 договору, при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.
Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання замовником взятих на себе зобов`язань передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Позивачем в позові  нараховано пеню за період з 24.08.2018 по 14.11.2019    в розмірі 28291,02 грн.
Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, з 24.08.2018 розпочалося прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару.
Отже, з урахуванням приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, правомірним є нарахування пені за період 24.08.2018 по 24.02.2019, з чим погоджується позивач в апеляційній скарзі.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення пені, нарахованої за період з 24.08.2018 по 19.11.2018 на суму  грошового зобов`язання в розмірі 65856 грн.
З цього приводу судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 2        ст. 258 ЦК України        до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.
Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17. 

Позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача пені 20.11.2019, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.52).
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за період з 24.08.2018 по 19.11.2018 в розмірі 5690,68 грн. не підлягають задоволенню з огляду на сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем суду першої інстанції у відзиві на позов.
Разом із тим, до позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період з 20.11.2018 по 24.02.2019 в розмірі 6300,52 грн. позовна давність не застосовується, оскільки позивачем не пропущено визначений п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України строк для звернення до суду із відповідною вимогою.
Вказана обставина не була врахована судом першої інстанції.
Водночас, зі змісту п.8.3 договору вбачається, що розмір нарахованої позивачем пені за весь період прострочення не повинен перевищувати 1% від вартості товару.
Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 658,56 грн., оскільки розмір нарахованої пені за період з 20.11.2018 по 24.02.2019 перевищує 1% вартості товару. 
Позивач в апеляційній скарзі зазначає про те, що за умовами п.8.3 договору, розмір пені не може перевищувати 1% від вартості товару за кожен день прострочення, а не за весь період прострочення.
Однак, судова колегія не погоджується з такими доводами позивача.
В п.8.3 договору сторонами визначено порядок нарахування пені у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, а саме зазначено: «При порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення... ».
Отже, сторони узгодили у    вказаній частині пункту договору розмір пені за кожен день прострочення.
Зазначення    далі    по тексту «але не більше 1% вартості товару» стосується саме загального розміру пені за весь період прострочення, оскільки у протилежному випадку, слова «за кожен день прострочення» повинні зазначатись після слів «але не більше 1% вартості товару». 
Крім того, тлумачення слів «але не більше 1% вартості товару» як таких, що    обмежують нарахування пені одним відсотком вартості товару за кожен день прострочення суперечить першій частині спірного пункту договору, в якому вже зазначено розмір пені за кожний день прострочення.
Трактування п.8.3 договору в редакції позивача може тягнути за собою висновок про невизначення сторонами розміру пені.
Також слід врахувати, що нарахування пені за кожен день прострочення в розмірі, не більшому 1% вартості товару не відповідає положенням ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, відповідно до яких, розмір пені не може перевищувати    подвійної    облікової    ставки     Національного     банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Враховуючи наведене, тлумачення позивачем п.8.3 договору є помилковим.
З таким тлумаченням не погоджується відповідач.
З огляду на вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про  наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені    в розмірі 658,56 грн.
Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосував положення ст.ст.258,261 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим неправомірно повністю відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені.

З огляду на те, що господарським судом Харківської області неправильно застосовано норми матеріального права, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені в розмірі 658,56 грн. з прийняттям нового рішення в цій частині про стягнення з відповідача пені в розмірі 658,56 грн.

  Позивачем подано    до суду апеляційної інстанції заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
  Частинами 1-4 статті 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Статтею 129 ГПК України         визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 8 статті 129 ГПК України         розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Позивачем надано суду договір - доручення про надання правової допомоги, укладений ним 07.05.2019 з Адвокатським бюро «Сергія Жечева» (а.с.36).
В п.4.2 вказаного договору визначено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється актом приймання-передачі наданої правової допомоги. 
В додатковій угоді від 01.10.2019 №1 до договору-доручення про надання правової допомоги сторони погодили вартість правової допомоги, зокрема, підготовка апеляційних  скарг - 1000грн за одну годину (а.с.38).
Позивачем на підтвердження  понесення витрат на оплату послуг адвоката  в суді апеляційної інстанції надано наступні докази: акт приймання-передачі наданої правової допомоги до договору-доручення про надання правової допомоги    від 29.01.2020 №17    на суму 5000 грн; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу; рахунок -фактуру від 29.01.2020 №СФ-0000018; платіжне доручення  від 29.01.2020 №6880 від 29.01.2020 про сплату правничої допомоги у сумі 5000 грн (а.с.176-199).
Таким чином, позивачем надано суду належні докази понесенням ним в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. 
Відповідач не заявляв суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.5 ст.126 ГПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів статті 129 ГПК України, дійшла    висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 523 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги, витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.129, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277, ст. 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені в розмірі 658,56 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 658,56 грн. задовольнити.
Абзац 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19  викласти в наступній редакції:  "Стягнути з     Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" (63501, Харківська область, м. Чугуїв, Мікрорайон Авіатор, код ЄДРПОУ 08305644) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (69002, Запорізька область, м.Запоріжжя, вул. Грязнова, буд. 4-А, код ЄДРПОУ 24510970) 65 856 грн. основного боргу, 2424,94 грн. 3% річних, 6801,76 грн. інфляційних втрат, 658,56 грн. пені,  3736,77 грн. витрат на професійну правничу допомогу  та 1407,52 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову".
В решті рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2020 у справі №922/3849/19 залишити без змін. 
Стягнути з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" (63501, Харківська область, м. Чугуїв, Мікрорайон Авіатор, код ЄДРПОУ 08305644) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (69002, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Грязнова, буд. 4-А, код ЄДРПОУ 24510970) 301,41 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, 523 грн. витрат на професійну правничу допомогу   в суді апеляційної  інстанції.
Повний текст постанови складено   19.03.2020 

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           А.М. Білецька  

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк